ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/1042/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Троянова А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року (суддя Садовий І.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військовоїчастини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:  
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку під час затримки при звільненні з 10.08.2018 по день фактичної виплати, викладену у листі №6562 від 20.12.2019;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з 10.08.2018 по листопад 2019 шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12 місячного грошового забезпечення перед звільненням;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звільнений з військової частини 10.08.2018, однак остаточний розрахунок при звільненні  проведений не у повному обсязі. Повний розрахунок грошового забезпечення з ним проведено лише на виконання рішень Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 року у справі №280/3024/19 та від 15.04.2019 у справі №280/542/19. 10.12.2019 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте листом №6562 від 20.12.2019 відповідачем протиправно відмовлено у її задоволені з посиланням на те, що на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2020 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 10.08.2018 по день фактичної виплати, викладену у листі №6562 від 20.12.2019. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 10.08.2018 по день фактичної виплати заборгованості шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн. 00 коп. 
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що обов`язок роботодавця, передбачений  ст.117 КЗпП України, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  ст.116 КЗпП України.  Водночас, ст. 117 КЗпП України  не розповсюджується на правовідносини, що виникають в порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум. Так, у спірному  випадку обов`язок відповідача щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дня додаткової відпустки як учаснику бойових дій покладено відповідними судовими рішеннями після звільнення позивача з військової  служби.  Оскільки позивач набув право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідно до судових рішень, у відповідача в даному випадку відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях КЗпП України не поширюється. Також зазначено, що індексація та компенсація за відпустку, які були стягнути на користь позивача судовими рішеннями, не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби у Збройних Силах України, а тому несвоєчасна їх виплата не може бути підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки при звільнені. Крім того, відповідач посилається на пропуск  позивачем строку звернення з цим позовом до суду. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.  
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши відзив на апеляційну скаргу та додаткові письмові пояснення до відзиву, матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 від 10.08.2018 №216 (по стройовій частині) молодшого сержанта військової служби за  контрактом ОСОБА_1 , командира господарчого відділення взводу  забезпечення дивізіону артилерійської розвідки військової частини, виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із звільненням з військової служби у запас відповідно до пп. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
В період проходження позивачем служби відповідачем не проводилась індексація грошового забезпечення, а також не було виплачено компенсацію за  додаткову відпустку як учаснику бойових дій, що стало підставою звернення ОСОБА_1 з відповідними позовами до суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2019 у справі №280/542/19 було зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення.
Постановою Третього апеляційного адміністративного від 08.10.2019 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2019 залишено без змін.
Відповідно до ч.2 ст.255 КАС України, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З урахуванням приписів ч.2 ст.255 КАС України, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2019 у справі №280/542/19 набрало законної сили 08.10.2019. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 по справі №280/3024/19 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Постановою Третього апеляційного адміністративного від 30.01.2020 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 залишено без змін.
З урахуванням приписів ч.2 ст.255 КАС України, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 у справі №280/3024/19 набрало законної сили 30.01.2020. 
З матеріалів справи також слідує, що 10.12.2019 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 10.08.2018 по фактичний день виплати на виконання рішень Запорізького окружного адміністративного суду по справам №280/3024/19 та 280/542/19.
Листом №6562 від 20.12.2019 Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс Законів про працю України не поширюється.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 №1153/2008, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 № 393, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Між тим, нормами  КЗпП України  передбачено, що у разі невиплати  з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  ст.116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.
Аналогічне застосування норм права здійснено Верховним Судом у складі колегії  суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи №2340/4192/18 (постанова від 31.10.2019).
Відповідно до  ст.116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України  встановлена  відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1  ст.117 КЗпП України).
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2  ст.117 КЗпП України).
З аналізу зазначених правових норм вбачається, що умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексація грошового забезпечення, на які мав право позивач, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби.  Факт їх не виплати в установлений строк, що  підтверджено рішеннями суду, які набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені  ст.117 КЗпП України.
Стосовно доводів відповідача про те, що позивач набув право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідно до судових рішень, а тому у відповідача в даному випадку відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на постанову Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №810/1543/17, слід зазначити наступне.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто,  реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України).
У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведене, приймаючи до уваги компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Як вже зазначалося раніше, позивач звільнений з військової служби 10.08.2018. 
З позовом у цій справі позивач звернувся 10.02.2020 року.
Остаточний розрахунок на виконання рішень Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 року у справі № 280/3024/19 та від 15.04.2019 у справі №280/542/19 здійснено відповідачем 26.03.2020, що підтверджується платіжним дорученням №721, тобто після звернення з позовом у цій справі.
Приймаючи до уваги, що під час звільнення позивача з військової служби йому не  було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення, фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням проведений поза межами строку, встановленого  ст.116 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень  статті 117 КЗпП України.
Згідно з ч.2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за період з грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, за період з 10.08.2018 по 26.03.2020.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений  Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З наявних в матеріалах справи довідки про нараховані суми грошового забезпечення від 27.03.2020 №587 слідує, що останніми 2 місяцями, що передували його звільненню є:
-          червень 2018, відпрацьовано 30 днів, заробітна плата 8513,80грн.;
-          липень 2018, відпрацьовано 31 день, заробітна плата 8831,80грн.
З огляду на наведене середньоденна (годинна) заробітна плата, з якої слід обраховувати суму середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 284,35грн.  = (8513,80грн. + 8831,80) : 61 день (червень + липень 2018). 
Період за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні  з 10.08.2018 по 26.03.2020 складає 595 днів, а тому середній заробіток за цей період становить 169188,25грн. 
В той же час суд апеляційної інстанції, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 5174,49грн.
З приводу суми у розмірі 5174,49 грн. суд зазначає, що на виконання рішення у справі №280/542/19 відповідачем було виплачено позивачу 1114,80грн. індексації за період з червня 2016 по 02 червня 2017 року, що підтверджується розрахунково – платіжною відомістю №423, а на виконання рішення суду у справі  №280/542/19 відповідачем було виплачено позивачу 4059,69грн. компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що підтверджується платіжним дорученням №721 від 26.03.2020 року.
Таким чином, на момент звільнення відповідач не виплатив позивачу суму у розмірі 5174,49грн. (1114,80грн. + 4059,69грн.) та цю суму суд вважає за необхідним стягнути з відповідача  як середній заробіток за час затримки при звільненні.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом, період затримки виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спору у судовому порядку.
Доводи позивача в додаткових пояснення про те, що згідно з п.7 та п.2 Порядку №100 нарахування та виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чим меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством), суд апеляційної інстанції вважає  необґрунтованими оскільки   середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при  звільненні відповідно до положень пункту 2 Порядку №100, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов1язана відповідна виплата, про що правильно вказав суд першої інстанції.
При цьому суд звертає увагу, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржено.
Стосовно доводів скаржника про те, що позивачем було пропущено місячний строк звернення з цим позовом до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З позовом у цій справі позивач звернувся 10.02.2020 року, а остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 26.03.2020, тобто після звернення з позовом у цій справі,  а тому позивачем не було пропущено строк звернення з цим позовом до суду. 
Суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте суд не визначив розмір такої компенсації, зобов`язавши відповідача її нарахувати та виплатити.
За вказаних обставин суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду у вказаній  частині, а тому  відповідно до  статті 317 КАС України рішення суду підлягає зміні у відповідній частині.
В іншій частині рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2020 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення у такій редакції:
«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5174,49грн. (п`ять тисяч сто сімдесят чотири грн. сорок дев`ять коп.). 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров