ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 754/3493/21          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Скрипка О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

17 червня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Коротких А.Ю.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 13 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Батальйону патрульної поліції у м. Бориспіль, за участю третьої особи інспектора 1-го батальйону 4-ої роти патрульної поліції у м. Бориспіль УПП в Київській області лейтенанта поліції Загородньої Ольги Геннадіївни   про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасвати індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень інспектора 1- го батальйону 4-ої роти патрульної поліції у м. Бориспіль УПП в Київській області лейтенанта поліції Загородньої Ольги Геннадіївни, а саме постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №3778372 від 12.02.2021, винесену за частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) відносно ОСОБА_1 . 
Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 3778372 від 12.02.2021, винесеною інспектором 1-го батальйону 4-ої роти патрульної поліції у м.Бориспіль УПП в Київській області, лейтенантом поліції Загородньою О.Г., на позивача ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за порушення ним частини другої статті 122 КУпАП.
Згідно вказаної постанови 12.02.2021 о 04.56 год. по вул. Бориспільський шлях, 14 в м. Бориспіль позивач здійснив невимушену зупинку і стоянку на перехресті в темну пору доби, чим створив перешкоду в русі іншим учасникам дорожнього руху, чим порушив пункт 15.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР) і вимоги знаку 3.34 та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 122 КУпАП.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що твердження позивача щодо неправомірності оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: <…> правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, <…> частини <…> друга <…> статті 122 <…>.
Таким чином, працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 121 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.
При цьому, положення КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення (зокрема статті 268 КУпАП), на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.
У подібних правовідносинах таку ж позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 по справі №607/5933/16-а.
Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 КУпАП, якою передбачено відповідальність за порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.
Відповідно до пункту 15.9 «ґ» зупинка забороняється на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга.
Згідно пункту 15.10 «а» ПДР стоянка забороняється у місцях, де заборонена зупинка.
Пунктом 1.10 ПДР визначено, що зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо); стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із наявного в матеріалах справи відеозапису, та що не заперечується учасниками справи, позивачем 12.02.2021 о 04.56 год. по вул. Бориспільський шлях, 14 в м. Бориспіль здійснено зупинку (стоянку) на перехресті в темну пору доби за несприятливих погодних умов, що є порушенням пункту 15.9 «ґ» ПДР, відповідальність за що передбачена частиною третьою статті 122 КУпАП.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує про те, що його зупинка була вимушеною у зв`язку із погіршенням самопочуття.
Згідно пункту 1.10 ПДР вимушена зупинка - припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху.
Водночас, позивач не довів будь-якими доказами того, що причиною його зупинки було саме погіршення самопочуття. Самого лише посилання на цю обставину у поданих до суду документах, а також доводи про наявність у позивача захворювання «гіпертонія», жодним чином не є підтвердженням вимушеної зупинки позивача. 
До того ж, як вірно вказав суд першої інстанції, згідно наявного в матеріалах справи відеозапису, позивач не повідомляв поліцейським про те, що його зупинка була вимушеною та зумовленою погіршенням самопочуття. Тобто, приймаючи оскаржувану постанову, у поліцейського були відсутні підстави для висновку про існування обставин, які виключають відповідальність позивача за частиною третьою статті 122 КУпАП.
Щодо посилань скаржника на те, що його зупинка не створила перешкоди дорожньому руху чи  загрозу безпеці руху, то колегія суддів наголошує на тому, що зупинка позивача у недозволеному місці мала місце на перехресті, у темну пору доби та за несприятливих погодних умов (значною мірою засніжене дорожнє покриття), що безумовно свідчить про створення позивачем загрози безпеці дорожнього руху.
Доводи позивача про те, що в оскаржуваній постанові не вказано повної та точної назви технічного засобу, яким здійснювалася відеофіксація порушення, колегія суддів вважає такими, що не виключають відповідальність позивача та не свідчать про неправомірність накладення на позивача адміністративного штрафу. При цьому, посилання позивача на постанову Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №524/1284/17, коленія суддів  відхиляє, оскільки її прийнято за інших фактичних обставин.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Києва від 13 травня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          А.Ю. Коротких