Постанова 
Іменем України                                                
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/16206/14-ц
провадження № 61-4508св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. 
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
заявники: старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко Сергій Володимирович, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюта Іван Миколайович,
стягувач - Компанія «NIBULON S.A.»,
боржник - приватне акціонерне товариство «Райз», 
заінтересовані особи 1: товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Чернігівський», товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-НВ», товариство з обмеженою відповідальністю «Агротермінал Констракшин», 
заінтересована особа 2 - товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Новоолександрівська»,
заінтересована особа 3 - державне підприємство «Зарубинський спиртовий завод», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича на ухвалу Святошинського районного суду                м. Києва від 08 лютого 2019 року в складі судді Коваль О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року в складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Верланова С. М., Мережко М. В.; касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від                            11 листопада 2019 року в складі судді Войтенко Ю. В.  та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року в складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.; касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М.,                         Левенця Б. Б., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст заяв
 
У січні 2019 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко С. В. (далі - відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ) звернувся до суду із заявою, у якій просив звернути стягнення на грошові кошти, які належать товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Чернігівський» (далі - ТОВ «Торговий дім «Чернігівський»), товариству з обмеженою відповідальністю «Агро-НВ» (далі - ТОВ «Агро-НВ»), товариству з обмеженою відповідальністю «Агротермінал Констракшин» (далі - ТОВ «Агротермінал Констракшин») в межах загальної суми стягнення за виконавчим листом, виданим Святошинським районним судом м. Києва № 759/16206/14-ц від 28 грудня 2017 року.
 
У жовтні 2019 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренко С. В. звернувся до суду із заявою, у якій просив звернути стягнення на грошові кошти в розмірі                       309 183,29 грн, які належатьприватному акціонерному товариству «Райз» (далі - ПрАТ «Райз») з товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Новоолександрівська» (далі - ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська») на підставі рішення господарського суду Донецької області від 20 грудня                       2010 року.
 
У жовтні 2019 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Іванюта І. М. звернувся до суду із заявою, у якій просив звернути стягнення на грошові кошти в розмірі                    117 898,06 грн, які належать ПрАТ «Райз» з державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод»(далі - ДП «Зарубинський спиртовий завод»).
 
Заяви державних виконавців мотивовані тим, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 28 грудня 2017 року Святошинським районним судом м. Києва у справі                          № 759/16206/14-ц на виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від                      06 грудня 2017 року, якою визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23 травня 2014 року, стягувачем за яким є Компанія «NIBULON S.A.», а боржником - ПрАТ «Райз».
З моменту відкриття виконавчого провадження неодноразово вживались заходи примусового виконання рішення, проте це не призвело до його фактичного виконання.
Під час здійснення виконавчого провадження та проведення виконавчий дій державному виконавцю стало відомо, що ПрАТ «Райз» на праві власності та оренди належать об`єкти рухомого та нерухомого майна, які боржник передав в оренду та суборенду іншим особам, зокрема, ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ»), ТОВ «Агротермінал Констракшин». 
За умовами договорів оренди та суборенди вищевказані юридичні особи повинні сплачувати боржнику ПрАТ «Райз» орендну плату в грошовій формі в розмірі, передбаченому договорами.
Державний виконавець вказував, що ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ»), ТОВ «Агротермінал Констракшин» мають заборгованість перед ПрАТ «Райз» , беззаперечний розмір якої можливо встановити на підставі актів приймання-передачі. 
Крім того, державним виконавцем було встановлено наявність рішення господарського суду Донецької області від 20 грудня 20101 року у справі №39/229, на підставі якого стягнуто з ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська» на користь ПрАТ «Райз» грошові кошти на загальну суму 309 183,29 грн.
Також рішенням господарського суду Тернопільської області від 03 червня                 2008 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 січня 2010 року про зміну способу і порядку його виконання, стягнуто з ДП «Зарубинський спиртовий завод» на користь ПрАТ «Райз» борг в сумі 117 898,06 грн.
Враховуючи вищевикладене, посилаючись на положення статті 440 ЦПК України та статті 53 Закону України «Про виконавче провадження», державі виконавці просили задовольнити заяви. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року заяву старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. про звернення стягнення за грошові кошти ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин» залишено без задоволення. 
 
Ухвала мотивована тим, що судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення з ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин» на користь ПрАТ «Райз» заборгованості відсутнє. 
 
Оскільки за даними бухгалтерського обліку кредиторської заборгованості у вказаних товариств відсутня заборгованість перед боржником, місцевий суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви державного виконавця з огляду на її недоведеність.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року заяву старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. про звернення стягнення за грошові кошти в розмірі 309 183,29 грн, які належать ПрАТ «Райз» з ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська», залишено без задоволення. 
 
Ухвала мотивована тим, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту наявності боргу ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська» перед ПрАТ «Райз».
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року заяву головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Іванюти І. М. про звернення стягнення за грошові кошти в розмірі 117 898,06 грн, які належать ПрАТ «Райз» з ДП «Зарубинський спиртовий завод», задоволено. Звернуто стягнення га грошові кошти в сумі 117 898,06 грн, які належать ПрАТ «Райз» з ДП «Зарубинський спиртовий завод», на підставі рішення господарського суду Тернопільської області від                        03 червня 2008 року в справі № 17/83-1578 та ухвали цього ж суду від 28 січня 2010 року і перебувають на рахунках у банках та інших фінансових установах, відкритих ДП «Зарубинський спиртовий завод».
 
Суд першої інстанції, встановивши, що відсутні докази, які б спростовували доводи державного виконавця або підтверджували відсутність у ДП «Зарубинський спиртовий завод» заборгованості перед ПрАТ «Райз» на підставі рішення господарського суду Тернопільської області від 03 червня 2008 року в справі № 17/83-1578 та ухвали цього ж суду від 28 січня 2010 року, дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 440 ЦПК України, для задоволення заяви державного виконавця. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. залишено без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заяви, зазначивши, що обставини, на які посилається державний виконавець, не підтверджують наявність підстав для звернення стягнення на грошові кошти ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин». 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року апеляційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. залишено без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заяви, зазначивши, що судовими рішенням, які набрали законної сили, встановлено відсутність у ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська» перед ПрАТ «Райз» на підставі рішення господарського суду Тернопільської області від 03 червня 2008 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 січня 2010 року) боргу в розмірі 309 183,29 грн, що підтверджується постановою державного виконавця від 30 вересня 2019 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним погашенням заборгованості. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу ДП «Зарубинський спиртовий завод» задоволено, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким заяву головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Іванюти І. М. про звернення стягнення за грошові кошти в розмірі 117 898,06 грн, які належать ПрАТ «Райз» з ДП «Зарубинський спиртовий завод» залишено без задоволення. 
 
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідно до договору від                         18 листопада 2016 року № 11/16 про відступлення права вимоги ПрАТ «Райз» відступило ОСОБА_1 право вимоги до ДП «Зарубинський спиртовий завод» в розмірі 1147 898,06 грн, і ухвалою господарського суду Тернопільської області від 14 березня 2017 року замінено кредитора ПрАТ «Райз» на ОСОБА_1 , дійшов висновку, що ПрАТ «Райз» не є кредитором ДП «Зарубинський спиртовий завод», а тому відсутні підстави для задоволення заяви державного виконавця. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішеньДепартаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, в якій заявник, посилаючись на недотримання судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин» не заперечують дійсність та чинність правочинів, на підставі яких ПрАТ «Райз» передало належне йому майно в оренду. Договори оренди і акти приймання-передачі майна є первинними документами бухгалтерського обліку і відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Суд безпідставно взяв до уваги довідку про відсутність у ПрАТ «Райз» дебіторської заборгованості ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин», а також довідки вказаних товариств про відсутність у них кредиторської заборгованості перед ПрАТ «Райз». 
 
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішеньДепартаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, в якій заявник, посилаючись на недотримання судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що фотокопія рішення Донецького окружного адміністративного суду від                     07 листопада 2019 року, яким встановлено відсутність заборгованості ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська» перед ПрАТ «Райз», не є належним доказом у справі, оскільки належним чином не засвідчена. Посилаючись на те, що рішення господарського суду Донецької області від 20 грудня 2010 року в справі № 39/229 є виконаним, ПрАТ «Райз» не надало жодного доказу його повного фактичного виконання. 
 
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішеньДепартаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на постанову Київського апеляційного суду від                            02 березня 2021 року, в якій заявник, посилаючись на недотримання судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини третьої статті                    37 ЦПК України суддя Борисова О. В. не могла брати участь у розгляді цієї справи. Покладені в основу оскаржуваної постанови докази відступлення права вимоги подані до суду апеляційної інстанції з порушенням вимог частини восьмої статті 83 ЦПК України. 
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У липні 2019 року ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ПрАТ «Райз», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин» подали відзиви на касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, в яких просять залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Відзив ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ПрАТ «Райз», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин» мотивовані тим, що в касаційній скарзі державний виконавець помилково проводить ототожнення розгляду заяви, поданої відповідно до статті 440 ЦПК України, із загальним позовним провадженням, наполягаючи на розширеному дослідженню та аналізу поданих ним документів. Суд під час розгляду заяви має дослідити виключно неоспорюваність зі сторони третьої особи боргу у встановленому розмірі перед боржником та наявність судового рішення про стягнення коштів з третьої особи на користь боржника, що набрало законної сили. 
 
У липні 2019 року Компанія «NIBULON S.A.» подала відзив на касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року, в якому вказує, вказана касаційна скарга підлягає задоволенню. 
 
Відзив Компанії «NIBULON S.A.» за змістом є аналогічним доводам касаційної скарги старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В.
 
У вересні 2020 року ПрАТ «Райз» подало до Верховного Суду пояснення, в яких вказує на наявність постанови Київського апеляційного суду від 25 лютого          2020 року, якою визнано неправомірними дії старшого державного виконавцявідділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В., що виразились у складенні перерахунку відсотків за виконавчим листом, виданим Святошинським районним судом м. Києва від 28 грудня 2017 року. 
 
У квітні 2021 року Компанія «NIBULON S.A.» подала відзив на касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, в якому вказує, вказана касаційна скарга підлягає задоволенню. 
 
Відзив Компанії «NIBULON S.A.» за змістом є аналогічним доводам касаційної скарги старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В.
 
У травні 2021 року ДП «Зарубинський спиртовий завод» подало відзив на касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що апеляційний суд дійшов правильного висновку, що кредитором ДП «Зарубинський спиртовий завод» є фізична особа                     ОСОБА_1 , а не ПрАТ «Райз». Апеляційний суд, приймаючи до уваги докази, які не були подані до суду першої інстанції, врахував, що ДП «Зарубинський спиртовий завод» не було повідомлено про розгляд справи в суді першої інстанції, а тому не могло їх надати під час розгляду справи місцевим судом. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 759/16206/14-ц з суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року цивільну справу                         № 759/16206/14-ц призначено до розгляду. 
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року та на час подання касаційної скарги старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах                       2, 3  частини першої статті 389 ЦПК України(у редакції, чинній на час подання касаційної скарги старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року), є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 28 грудня 2017 року Святошинський районний суд                          м. Києва на виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня                        2017 року видав виконавчий лист № 759/16206/14-ц, відповідно до якого визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23 травня 2014 року № 4323А(і), згідно з яким рішення арбітражного суду першого рівня змінюється, відповідно до висновків цього рішення. Продавці-Апелянти - ПАТ «Компанія «Райз» повинні сплатити Покупцям-Відповідачам - «Nibulon SA» 17 536 000 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України гривні щодо долара США станом на                    06 грудня 2017 року становить 476 354 918,40 грн, в якості відшкодування збитків, а також складні відсотки на цю суму, що розраховуються поквартально, за ставкою 4 % (чотири відсотки) з дати невиконання зобов`язань - 11 січня 2011 року і до дати повної сплати відшкодування збитків. Порядок відшкодування арбітражних витрат, передбачений рішенням суду першого рівня, підтримується. Витрати на арбітраж за розгляд цієї Апеляції (за виключенням витрат Відповідачів-Покупців - «Nibulon SA» на їх торгового представника) несуть Продавці-Апелянти - ПАТ «Компанія «Райз». Витрати та збори за цією апеляцією: Фунтів стерлінгів: Збори Асоціації - 5463,29; Збори Апеляційної ради - 48131, 56; ПДВ - 0,00, 53 594,85 фунтів стерлінгів, 53 594,85 фунтів стерлінгів, що за офіційним курсом Національного банку України гривні щодо фунта стерлінга станом на 06 грудня 2017 року становить 1 955 901,17 грн, сплачуються Продавцями - ПАТ «Компанія «Райз».
 
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. М. від 22 січня 2018 року відкрито виконавче провадження ВП № 55583162 з примусового виконання вищевказаного виконавчого документа.
 
Стягувачем у вказаному виконавчому провадженні є юридична особа - Компанія «NIBULON S.A.», а боржником - ПАТ «Компанія «Райз», яке у травні 2018 року було перейменоване у ПрАТ «Компанія «Райз».
 
В ході примусового виконання вищевказаного виконавчого листа державний виконавець виносив постанови про арешт майна боржника такоштів боржника на усіх рахунках боржника.
 
За невиконання рішень і законних вимог державного виконавця керівник ПрАТ «Компанія «Райз» неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за статтею 18813 КУпАП.
 
ПрАТ «Компанія «Райз» на праві приватної власності та оренди належать об`єкти нерухомого і рухомого майна, які боржник передав в оренду та суборенду ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротемінал Констракшин». 
 
Під час примусового виконання виконавчого листа № 759/16206/14-ц державний виконавець встановив наявність рішення господарського суду Донецької області від 20 грудня 2010 року в справі 39/229, яким частково задоволено вимоги ПАТ «Компанія «Райз», правонаступником якої є ПрАТ «Компанія «Райз», та стягнуто на його користь з ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» суму основного боргу - 107 439,82 грн, проценти за товарним кредитом - 11 233,10 грн, пеню - 51 133,82 грн, 28 % річних - 69 264,30 грн, курсову різницю 66 973, 83 грн, витрати за державним митом - 3 060,25 грн, інформаційно технічне забезпечення - 78,17 грн.
 
Відповідно до довідки ПрАТ «Компанія «Райз» за даними бухгалтерського обліку підприємства станом на 22 жовтня 2019 року борг у ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» перед ПрАТ «Компанія «Райз» відповідно до рішення господарського суду Донецької області від 20 грудня 2010 року відсутній.
 
У жовтні 2019 року ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» звернулось до суду з позовом до Департаменту ДВС МЮУ про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Департаменту ДВС МЮУ Іванюти І. М. від 23 вересня 2019 року у виконавчому провадженні                       № 55583162 про арешт коштів та зняття арешту з грошових коштів, які містяться на рахунках ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська». 
 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 листопада               2019 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 березня                   2020 року, вищевказаний позов ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» задоволено. Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що станом на 23 вересня 2019 року у державного виконавця були відсутні підстави для арешту коштів у зв`язку з повним погашенням ТОВ «Агрофірма «Новоолександрівська» заборгованості перед ПрАТ «Компанія «Райз» відповідно до рішення господарського суду Донецької області від 20 грудня 2010 року в справі № 39/229 , що підтверджується постановою державного виконавця Покровського міськрайонного відділу ДВС ГТ УЮ у Донецькій області від 30 вересня 2019 року про закінчення виконавчого провадження. 
Під час примусового виконання виконавчого листа № 759/16206/14-ц державний виконавець встановив наявність рішення господарського суду Тернопільської області від 03 червня 2008 року в справі № 17/83-1578 за позовом ЗАТ «Компанія «Райз» в особі Тернопільської філії ЗАТ «Компанії «Райз» до ДП «Зарубинський спиртовий завод» про стягнення зерна кукурудзи 5-ої групи врожаю 2007 року в кількості 99 тонн 74 кг та 62,98 грн нарахованої неустойки.
Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 28 січня 2010 року у вищевказаній справі змінено спосіб та порядок виконання рішення господарського суду Тернопільської області від 03 червня 2008 року шляхом стягнення з ДП «Зарубинський спиртовий завод» на користь ЗАТ «Компанії «Райз» боргу в розмірі 117 898,06 грн.
18 листопада 2016 року між ПАТ «Компанія «Райз» та ОСОБА_1 укладений договір №11/16 відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору, а новий кредитор набув право вимоги в розмірі - 117 898,06 грн, належне первісному кредитору згідно договору відповідального зберігання, укладеного 15 листопада 2007 року та підтверджене рішенням господарського суду Тернопільської області від                      03 червня 2008 року в справі № 17/83-1578, ухвалою господарського суду Тернопільської області від 28 січня 2010 року в справі № 17/83-1578, наказом господарського суду Тернопільської області від 28 січня 2010 року в справі                     № 17/83-1578 про примусове виконання рішення.
Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 14 березня 2017 року в справі № 11/Б-1203 замінено кредитора ПАТ «Компанії «Райз» на                   ОСОБА_1 в загальній сумі 117 898,06 грн.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У справі, яка переглядається, предметом розгляду є заяви старшого державного виконавця Сіренко С. В. та головного державного виконавця Іванюти І. М. Департаменту ДВС МЮУ про звернення стягнення на грошові кошти:
-          що належать ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин», які мають заборгованість перед ПрАТ «Райз» на підставі договорів оренди та суборенди об`єктів нерухомого та рухомого майна; 
-          в розмірі 309 183,29 грн, які належать ПрАТ «Райз» з ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська» на підставі рішення господарського суду Донецької області від 20 грудня 2010 року;
-          в розмірі 117 898,06 грн, які належать ПрАТ «Райз» з ДП «Зарубинський спиртовий завод».
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Частинами першою, четвертою статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. На належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти, що перебувають на рахунках у банках та інших фінансових установах, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом.
 
Порядок звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, визначено статтею 440 ЦПК України. 
 
Відповідно до частини першої статті 440 ЦПК України суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили.
 
Святошинський районний суд м. Києва, з висновком якого погодився й Київський апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні заяви старшого державного виконавця Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В про звернення стягнення на грошові кошти, які належать ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин», які мають заборгованість перед ПрАТ «Райз» на підставі договорів оренди та суборенди об`єктів нерухомого та рухомого майна, встановив, що заборгованість вказаних товариств перед боржником не підтверджена судовими рішеннями. 
Крім того, вирішуючи питання щодо існування факту беззаперечності заборгованості ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин» перед ПрАТ «Райз» суди попередніх інстанцій виходили з того, що державний виконавець не довів належними та допустимими доказами наявність заборгованості перед боржником у товариств, на грошові кошти яких він просить звернути стягнення. 
 
Розглядаючи заяву старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сіренка С. В. про звернення стягнення за грошові кошти в розмірі 309 183,29 грн, які належать ПрАТ «Райз» з ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська», суди попередніх інстанцій виходили з того, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту наявності боргу ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська» перед боржником ПрАТ «Райз». При цьому суди врахували наявність судових рішень, якими встановлено відсутність у ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська» перед ПрАТ «Райз» на підставі рішення господарського суду Тернопільської області від                       03 червня 2008 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 січня 2010 року) боргу в розмірі 309 183,29 грн.
 
Відмовляючи в задоволенні заяви головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Іванюти І. М. про звернення стягнення за грошові кошти в розмірі 117 898,06 грн, які належать ПрАТ «Райз» з ДП «Зарубинський спиртовий завод», апеляційний суд встановив, що ДП «Зарубинський спиртовий завод» не є особою, яка має заборгованість перед боржником ПрАТ «Райз».
 
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.
 
Питання визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу регулюються розділом VIII Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», главою 3 Розділу ІХ ЦПК України «Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу», Конвенцією ООН про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958 рік), Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж (1961 рік), які ратифіковані Україною та є обов`язковими до виконання на її території.
 
Згідно зі статтею 3 Конвенції ООН про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень кожна Договірна держава визнає арбітражні рішення як обов`язкові та приводить їх до виконання у відповідності з процесуальними нормами тієї території, де запитується визнання та приведення до виконання цих рішень.
 
Відповідно до частини першої статті 474 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу (якщо його місце знаходиться за межами України), незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість виконання якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
 
Частина перша статті 479 ЦПК України встановлює, що за результатами розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу суд постановляє ухвалу про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу або про відмову у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення.
 
На підставі ухвали суду про задоволення заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу видається виконавчий лист, який вноситься до Єдиного державного реєстру виконавчих документів не пізніше наступного дня з дня його видання в порядку, встановленому Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих документів (частина десята статті 479 ЦПК України).
 
Надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України, здійснюється судом у порядку, встановленому цією главою, з особливостями, передбаченими статтею 482 ЦПК України.
 
Суд, розглядаючи заяву про надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, не може змінювати рішення міжнародного комерційного арбітражу, оскільки в статті 5 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» встановлено, що з питань, що регулюються цим Законом, ніяке судове втручання не повинно мати місця, крім як у випадках, коли воно передбачене в цьому Законі.
 
Відповідно до Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» такими випадками є звернення до компетентного суду: за вирішенням заяви про відсутність у третейського суду компетенції на розгляд спору (частина 3 статті 16); із клопотанням про визнання та виконання арбітражного рішення на території України (стаття 35); із клопотанням про скасування арбітражного рішення, постановленого в Україні (стаття 34); із проханням про вжиття забезпечувальних заходів в підтримку арбітражного розгляду (стаття 9); із проханням про сприяння в отриманні доказів (стаття 27); виконання судом арбітражної угоди у випадку звернення однієї зі сторін у державний суд по суті спору (стаття 8).
 
Зі змісту норм, розміщених в Главі 3 Розділу ІХ ЦПК України «Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу», вбачається, що законодавець імперативно врегульовує повноваження суду під час розгляду заяв про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу. 
Так, суд за клопотанням однієї із сторін витребовує докази у порядку, встановленому цим Кодексом (частина друга статті 477 ЦПК України); може за заявою особи, яка подає заяву про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову (частина третя статті 477 ЦПК України); може за заявою будь-якої із сторін і за наявності поважних причин відкласти розгляд заяви (частина шоста статті 477 ЦПК України); може зупинити провадження у справі, якщо в провадженні компетентного суду є заява про скасування цього рішення (частина сьома статті 477, частина друга статті 482 ЦПК України); якщо рішення міжнародного комерційного арбітражу вже виконувалося раніше, визначає, в якій частині або з якого часу воно підлягає виконанню (частина третя статті 479 ЦПК України); якщо в рішенні міжнародного комерційного арбітражу передбачена сплата відсотків та (або) пеня, які нараховуються відповідно до умов, вказаних в рішенні міжнародного арбітражу, вказує в своїй ухвалі про визнання та надання дозволу на виконання такого рішення про нарахування таких відсотків та (або) пені до моменту виконання рішення з урахуванням чинного законодавства, що регулює таке нарахування (частина четверта статті 479 ЦПК України); якщо в рішенні міжнародного комерційного арбітражу суму стягнення зазначено в іноземній валюті або валютах, вказує в своїй ухвалі суму стягнення у валюті, зазначеній в рішенні міжнародного комерційного арбітражу, а за заявою стягувача визначає суму стягнення в національній валюті України за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали (частина шоста статті 479 ЦПК України); може спільно розглядати в одному провадженні заяви про надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України, і заяви про його скасування (частина третя статті 482 ЦПК України).
 
Разом з тим, ані норми Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», ані положення Глави 3 Розділу ІХ ЦПК України «Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу» не передбачають повноваження суду, який розглядає заяву про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, вирішувати питання щодо розгляду заяви державного виконавця про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником.
 
Підтверджується вказане частиною першою статті 440 ЦПК України, відповідно до якої суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили.
 
Разом з цим, Святошинський районний суд м. Києва, який розглядав справу                            № 759/16206/14-ц за заявою Компанії «NIBULON S.A.» про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23 травня 2014 року № 4323А(і) не є судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, оскільки ним, враховуючи предметну та територіальну юрисдикцію, були реалізовані лише контрольні повноваження, сутність яких зводиться до перевірки дотримання встановленої процедури розгляду справи міжнародним комерційним арбітражем, без вирішення наявного між сторонами спору по суті. Відповідно, до його повноважень не віднесено вирішення питання щодо розгляду заяви державного виконавця про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine,                              № 29458/04, № 29465/04, § 24) вказав, що фраза «установленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
 
Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті «судом, установленим законом», колегія суддів вважає, що використання судом повноважень, не передбачених чинним процесуальним законодавством, є недопустимим.
 
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні заяв старшого державного виконавця Сіренко С. В. та головного державного виконавця Іванюти І. М. Департаменту ДВС МЮУ про звернення стягнення на грошові кошти, що належать ТОВ «Торговий дім «Чернігівський», ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Агротермінал Констракшин», ТОВ «Агрофірма Новоолександрівська» та ДП «Зарубинський спиртовий завод», оскільки відповідно до норм ЦПК України суд, який розглядає справи щодо визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу, не є судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, й відповідно не наділений повноваженнями вирішувати питання про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником.
 
Виходячи з того, що відповідно до частини першої статті 440 ЦПК України питання щодо звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником вирішується судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, а національні суди лише наділені повноваженнями визнавати та надавати згоду на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, не вирішуючи спір по суті, заяви державного виконавця не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
 
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями                255 та 257 цього Кодексу.
 
Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України). 
 
Ураховуючи викладене, касаційний суд дійшов висновку про те, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, судові рішення попередніх                  інстанцій - скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
 
Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року задовольнити частково.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2019 року скасувати.
 
Провадження у справі за заявою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про звернення стягнення на грошові кошти, які належать товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Чернігівський», товариству з обмеженою відповідальністю «Агро-НВ», товариству з обмеженою відповідальністю «Агротермінал Констракшин», закрити.
Касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року задовольнити частково.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року скасувати.
 
Провадження у справі за заявою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 309 183,29 грн, які належать приватному акціонерному товариству «Райз» з товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Новоолександрівська», закрити.
 
Касаційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року задовольнити частково.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року скасувати.
 
Провадження у справі за заявою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти Івана Миколайовича про звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 117 898,06 грн, які належать ПрАТ «Райз» з державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод», закрити. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       М. Є. Червинська
Судді :                                                                                                 В. С. Жданова
                                                                                                             А. Ю. Зайцев
                                                                                                             Є. В. Коротенко
                                                                                                             В. М. Коротун