ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 травня 2021 року

м. Харків

справа № 616/709/20 

провадження № 22-ц/818/1417/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Кругової С.С.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_3 , на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 16 квітня 2020 року, постановлене у складі судді Росоха А.В., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У лютому 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що він є власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований з лютого 2014 року за вищезазначеною адресою, в квартирі не мешкає, його речі у будинку відсутні, житлом не цікавиться, комунальні платежі не сплачує, однак у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. У зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 . 

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_1 складав позовну заяву особисто, правовою допомогою під час розгляду справи в суді не користувався, у якості нормативно-правового обґрунтування посилався на ст. 391 ЦК України, між тим неправильна юридична кваліфікація позивачем чи відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати належні приписи, такий висновок зробив ВС у постанові № 904/349/19 від 13.02.2020 року. Вказує, що ОСОБА_1 довів факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 з лютого 2014 року по лютий 2020 року, протягом шести років (Акт КП «Жилкомсервіс» від 14.02.2020 року № 312), тобто довів наявність підстав для визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням. Наголошує, що посилання ОСОБА_1 на ст. 391 ЦК України, замість належних статей 71, 72 ЖК та ст. 405 ЦК України не мало бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яка розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цивільно-процесуальним кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що заявляючи позов про визнання особи такою, що втратила право користування житлом з підстав, визначених у ст. 391 ЦК України позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Колегія суддів вважає, що такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом Серія ВМА № 686608 (а.с. 5).

З довідки виданої виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області вбачається, що відповідач ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно акту обстеження житлового приміщення від 14.02.2020 виданого КП «Жилсервіс» Первомайської міської ради Харківської області, складеного зі слів сусідів, ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає за зазначеною вище адресою з лютого 2014 року (а.с.6).

Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia(«суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

За правилами статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Аналіз статі 405 ЦК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач по справі не мешкає у спірній квартирі з 2014 року, оскільки мешкає в іншій країні, житлом не цікавиться, з реєстраційного обліку не знявся, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище, через те, що відповідач не сплачує комунальні платежі.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
       
На підтвердження своїх доводів позивач надав акт КП «Жилсервіс» Первомайської міської ради Харківської області про обстеження житлового приміщення від 14.02.2020, з якого вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає за зазначеною вище адресою з лютого 2014 року.

Між тим, вказаний акт КП «Жилсервіс» Первомайської міської ради Харківської області складений лише зі слів сусідів, без огляду належної ОСОБА_1 квартири, а тому не може бути прийнятий судом у якості належного та допустимого доказу.

Інших доказів, які б свідчили про не проживання ОСОБА_2 з 2014 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що ОСОБА_2 перебуває поза межами України з 2014 року позивачем не надано.

Між тим, колегія суддів зазначає, що оскільки доказів, які би об`єктивно свідчили про непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше року без поважних причин, позивачем суду не надано, тому саме ці підстави слід зазначити відмовляючи у позові ОСОБА_1 .

Отже, мотиви, з яких суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог є помилковим. Між тим, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довів, що ОСОБА_2 не проживав у вищезазначеній квартирі більше року без поважних причин .

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 16 квітня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий -                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді -                                                                        О.Ю. Тичкова        

                                                                               С.С. Кругова