Постанова 
Іменем України
19 травня 2021 року
м. Київ
справа № 757/31948/18-ц
провадження № 61-14470св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Білич І. М., Махлай Л. Д.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про розірвання договорів, стягнення грошових коштів, відсотків за договорами банківського вкладу та трьох відсотків річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
На обґрунтування позову посилався на те, що 28 травня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладений договір, за умовами якого здійснено вклад на рахунок банку в сумі 24 000 дол. США, з відсотковою ставкою 8,5 % річних. 24 грудня 2013 року укладено договір банківського вкладу «Депозит Плюс» через Приват24 у розмірі 30 000 дол. США під 1,25 % річних. Рахунки за вкладами було відкрито на території Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим). Починаючи з березня 2014 року він втратив доступ до своїх коштів, а також з цього часу банк припинив нарахування та виплату відсотків за договорами. З метою отримання належних йому грошових коштів та нарахованих за ними відсотків він неодноразово звертався до відповідача із вимогами про розблокування рахунків, розірвання договорів та повернення коштів з нарахованими відсотками, але отримував формальну відмову.
Посилаючись на те, що після закінчення дії договорів АТ КБ «ПриватБанк» не було здійснено повернення суми вкладів разом з сумою нарахованих відсотків, позивач просив: розірвати укладені між ним та банком договори від 28 травня 2013 року та від 24 грудня 2013 року; стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором від 28 травня 2013 року № SAMDN80000735488260 «Стандарт» у розмірі 24 000 дол. США та відсотки в сумі 8 847,45 дол. США за період з 01 березня 2014 року до 01 липня 2018 року; стягнути грошові кошти за договором банківського вкладу від 24 грудня 2013 року «Депозит Плюс» у розмірі 30 000 дол. США та відсотки в сумі 1 626,37 дол. США за період з 01 березня 2014 року до 01 липня 2018 року; стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних у розмірі 4 864,44 дол. США за період з 30 червня 2015 року до 01 липня 2018 року.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року провадження в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США закрито. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Закриваючи провадження в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США, суд першої інстанції виходив з того, що існує судове рішення в іншій справі, - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року у справі № 201/5023/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання повернути грошові кошти за депозитними вкладами у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США, яке набрало законної сили та яким вирішено позовні вимоги про стягнення указаних спірних сум.
Ухвалюючи рішення в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав ні оригіналів документів на підтвердження позовних вимог, ні належних доказів на підтвердження наявності грошових коштів на банківському рахунку, відкритому, на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні іншої частини позовних вимог, - про стягнення відсотків за депозитними вкладами та трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦПК України.
Постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 : грошові кошти за договором від 28 травня 2013 року № SAMDN80000735488260 «Стандарт» у розмірі 24 000 дол. США; грошові кошти за договором банківського вкладу від 24 грудня 2013 року «Депозит Плюс» у розмірі 30 000 дол. США; відсотки за договором від 28 травня 2013 року № SAMDN80000735488260 «Стандарт» за період з 01 березня 2014 року до 01 липня 2018 року у розмірі 1 241,22 дол. США; відсотки за договором банківського вкладу від 24 грудня 2013 року «Депозит Плюс» за період з 01 березня 2014 року до 01 липня 2018 року у розмірі 1 626,37 дол. США; три відсотки річних у розмірі 4 864,44 дол. США. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США, оскільки обидва позови ОСОБА_2 є нетотожними: у цій справі позивач звернувся з позовом майнового характеру, а в попередній справі немайнового характеру.
Надані позивачем докази на підтвердження внесення грошових коштів на депозит є належними, достовірними та достатніми, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування, зокрема, містять відомості про дати укладення договорів, підтвердження укладення таких договорів та суми внесених позивачем грошових коштів на виконання умов договорів, які засвідчені у визначеному законом порядку, оскільки містять підписи уповноважених осіб.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У жовтні2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 рокускасувати, рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховані висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 201/13687/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 757/1536/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 201/15704/15, а саме підтвердженням факту укладання договору банківського вкладу є його письмова форма. Позивачем неправильно визначено відсоткову ставку, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Суд першої інстанції правомірно закрив провадження у справі в частині стягнення грошових коштів у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США, оскільки стосовно цих вимог вже є рішення суду, - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року у справі № 201/5023/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання повернути грошові кошти за депозитними вкладами у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США, яке набрало законної сили та яким вирішено позовні вимоги про стягнення указаних спірних сум. Водночас апеляційний суд помилково виходив з того, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 24 000 дол. США та 30 000 дол. США є нетотожними з вимогами, що були предметом розгляду у попередній справі.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» у ційсправі.
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає. 
Предметом спору у цій справи є вимоги ОСОБА_2 про розірвання договорів, стягнення грошових коштів, відсотків за договорами банківського вкладу та трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України.
На обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладені договори вкладу: від 28 травня 2013 року на суму 24 000 дол. США з відсотковою ставкою 8,5 % річних та від 24 грудня 2013 року на суму 30 000 дол. США під 1,25 % річних, проте після закінчення строку їх дії банк коштів не повертає.
Закриваючи провадження в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів у сумі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США, суд першої інстанції виходив з того, що існує судове рішення в іншій справі, - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року у справі № 201/5023/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання повернути грошові кошти за депозитними вкладами у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США, яке набрало законної сили та яким вирішено позовні вимоги про стягнення указаних спірних сум. Щодо решти позовних вимог, то суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США. Надані позивачем докази на підтвердження внесення грошових коштів на депозит є належними, достовірними та достатніми, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування, зокрема, містять відомості про дати укладення договорів, підтвердження укладення таких договорів та суми внесених позивачем грошових коштів на виконання умов договорів, які засвідчені у визначеному законом порядку, оскільки містять підписи уповноважених осіб.
З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.
Щодо вирішення вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
Аналогічний за змістом висновок зазначений Великою Палатою Верховного Судуу постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18).
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
У цій справі ОСОБА_2 звернувся з позовом про розірвання договорів банківського вкладу від 28 травня 2013 року на суму 24 000 дол. США та від 24 грудня 2013 року на суму 30 000 дол. США, стягнення з банку спірних сум, відсотків за цими депозитами та трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Водночас у справі встановлено, що ОСОБА_2 у квітні 2016 року вже звертався до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» з приводу повернення йому коштів за указаними договорами банківського вкладу, посилаючись на наявність відповідних договорів, розміщення депозитних вкладів, та неповернення банком цих коштів на вимогу позивача (а. с. 158-160).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року у справі № 201/5023/16-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання повернути грошові кошти за депозитними вкладами у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США з огляду на недоведення позовних вимог (а. с. 87-89).
Порівняльний аналіз предметів спору у цій справі та у справі № 201/5023/16-ц свідчить, що в частині вимог про стягнення (повернення) коштів за договорами банківського вкладу (депозитами) вони є тотожним, оскільки цим предметом є стягнення (повернення) грошових коштів у розмірі 24 000 дол. США та 30 000 дол. США.
Деяка редакційна відмінність у формулюванні позивачем повторної аналогічної вимоги «про розірвання договорів та стягнення коштів» замість попереднього формулювання «про зобов`язання повернути грошові кошти» не є зміною предмета позову, оскільки по своїй суті ці предмети є аналогічними.
Тотожними є і склад сторін, що є очевидним, а також підстава позову - невиконання умов договорів банківського вкладу щодо повернення коштів після закінчення строку дії договорів на вимогу вкладника.
Викладення ОСОБА_2 у новому позові вимог у дещо зміненій редакції не є свідченням пред`явлення позову у вказаній частині інших підстав.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про тотожність позовів у зазначеній частині та про наявність передбаченої пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі в частині позовних вимог, спрямованих на стягнення (повернення) коштів за договорами банківського вкладу (депозитів).
Натомість суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив зміст позовних вимог у цій справі та у справі № 201/5023/16-ц, у якій вже ухвалено рішення про вирішення спору по суті, яке набрало законної сили, та дійшов помилкового висновку про нетотожність предметів спору у вказаних справах.
Ухвалюючи нове рішення у справі в частині вимог про стягнення (повернення) коштів за договорами банківського вкладу (депозитів), апеляційний суд також не взяв до уваги, що ці позовні вимогипо суті суд першої інстанції не розглядав, а відповідно суд апеляційної інстанції не мав законних підстав для ухвалення рішення в цій частині позовних вимог. 
Враховуючи суть оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції у вказаній частині та обсягу повноважень, передбачених статтями 374-379 ЦПК України, апеляційний суд не мав підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі та ухвалення рішення по суті вирішення вимог про стягнення грошових коштів за депозитними договорами, з приводу яких суд першої інстанції рішення не ухвалював. 
Ураховуючи наведене, постанова апеляційного суду в частині вирішення вимог по суті про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу є незаконною, такою, що прийнята з порушення норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі у відповідній частині позовних вимог.
Щодо вирішення вимог про стягнення відсотків за договорами банківського вкладу та трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Ухвалюючи рішення в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги є необґрунтованими та недоведеними.
Верховний Суд погоджується з висновком про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині, оскільки ці позовні вимоги є також похідними від вимоги про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, а провадження у цій частині вимог закрито з підстав наявності такого, що набрало законної сили, рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яким у позові відмовлено з мотивів недоведення укладення між сторонами договорів банківського вкладу та внесення коштів.
Водночас не можна погодитися з постановою апеляційного суду про часткове задоволення цих позовних вимог, оскільки суд ухвалив таке рішення, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції, в тому числі у частині закриття провадження у справі, про що зазначено вище.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 17 620 грн підлягає компенсації АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року скасувати.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року залишити в силі.
Компенсувати Акціонерному товариству Комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 17 620 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко