ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2021 року                                                                                      Справа № 902/1033/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" на рішення Господарського суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року в справі №902/1033/20 (суддя - Яремчук   Ю.О.)
за позовом: Акціонерного товариства "Подільський цемент"
до Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону"
про стягнення 163 290 грн 88 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Подільський цемент» (надалі - Позивач) звернувся в Господарський суд Вінницької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону» (надалі - Відповідач) про стягнення  100 000 грн основної суми боргу,     2000 грн штрафу у розмірі 2%, 13823 грн 88 коп. пені,  11827 грн 88 коп. трьох відсотків річних, інфляційних збитків в розмірі 35639 грн 13 коп..
Позовні вимоги вмотивовані тим, що Відповідач неодноразово проводив часткову оплату заборгованості, а також надсилав лист з пропозицією щодо реструктуризації існуючого боргу, акти звірки заборгованості, що свідчить про визнання заборгованості за поставлений товар. При цьому  Позивач посилається на неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за договором поставки у зв`язку з чим просить стягнути з Відповідача основний борг, пеню, три відсотки річних та  штраф за несвоєчасне виконання зобов`язань по проведенню розрахунків.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року позов  задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 100 000 грн основного боргу;    13   670 грн 87 коп. пені;    11   811 грн 48    коп.    трьох відсотків  річних; 35639 грн 13 коп. інфляційних втрат; 2000 грн штрафу. В задоволенні решти позовних вимог місцевим господарським судом було відмовлено. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати зі сплати судового збору в 2   446 грн 82 коп.. 
Приймаючи дане рішення,   суд першої інстанції виходив з того, що 26 вересня 2016 року Відповідачем  подано заявку Позивачу    на поставку товару, а саме для забезпечення виробництва з/б виробів в вересні – жовтні 2016 року Відповідач просив провести поставку цементу ПЦ 1500 Р ДСТУ Б.В.2.7-46-2010 в кількості 1500 т. згідно графіку (1 вагон+70т): 27 вересня 2016 року- 350 т (5 ваг); 30 вересня 2016 року – 350 т (5 ваг); 4 жовтня 2016 року – 350 т (5 ваг); 7 жовтня 2016 року – 450 т (6 ваг).
23 травня 2017 року листом Відповідач повідомив Позивача про погодження пректу реструктуризації боргу в сумі 685   099 грн 87 коп. терміном на 12 місяців починаючи з червня 2017 року.
Матеріалами справи стверджується, що Позивач у відповідності до видаткових накладних, коригуючих накладних, накладних на перевезення та податкових накладних було поставлено товару на загальну суму 3 370 850 грн 64 коп., а відповідно до банківських виписок Відповідачем було сплачено Позивачу 3   270 850 грн 64 коп..
Суд першої інстанції зазначив, що надані Позивачем видаткові накладні, коригуючі накладні, транспортні накладні та виписка банку, на які посилається Позивач як доказ виконання умов договору в частині поставки товару та його часткової оплати містять необхідних реквізитів для визнання такого доказу первинним документом, оскільки, можливо встановити зміст та обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення.
Враховуючи зазначене, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 100 000 грн 00 коп. основного боргу є правомірними, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.
Перевіривши проведені Позивачем нарахування заявленої до стягнення з Відповідача суми пені, штрафу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат господарський суд встановив, що Позивачем зазначено перебіг строку нарахування заявлених штрафних санкцій з 6 листопада 2016 року.
Місцевий господарський суд  зауважив в своєму рішенні, що відповідно до частини 1 статті 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а у відповідності до    частини 5 статті    254 ЦК України,    якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
З врахуванням норм статей 253, 254 ЦК України та умов договору, місцевий господарський суд зазначив, що початком перебігу прострочення зобов`язань за видаткової накладної № 1020043329 від 26 жовтня 2016 року   є 8 листопада 2016 року. 
Відповідно, судом в оскаржуваному рішенні здійснено перерахунок заявлених до стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат наступним чином: пені за період з 8 листопада 2016 року по 6 травня 2017    року становить    13   670 грн 87 коп.; 3 % річних    за період з 8 листопада 2016 року по 15 жовтня 2020 року в розмірі 11   811 грн 48    коп.; інфляційних втрат в розмірі 35   639 грн 13 коп. за період з 8 листопада 2016 року по 15 жовтня 2020 року.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу (том 3, а.с.  2-8), в якій з підстав,      висвітлених в ній,      просить скасувати  рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема,      мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що Позивачем при поданні позовної заяви не долучено до матеріалів справи доказів що підтверджують заборгованість Відповідача в сумі 100000 грн за поставлений Товар. Крім того, Відповідач  в своїй апеляційній скарзі, як на доказ, що підтверджує відсутність заборгованості по Договору за поставлений Товар, покликається на акт звірки розрахунків АС-0000298 від 31 грудня 2018 року.
Також апелянт зазначає, що відсутній взаємозв`язок між заявками на поставку товару від 26 вересня 2016 року та від 7 вересня 2016 року із поставкою,  поставленою товару відповідно до видаткової накладної від 26 жовтня 2016 року, якою обгрунтовує Позивач свої позовні вимоги та поставку в цілому. 
Між тим апелянт звертає увагу на те, що судом було порушено вимоги статті 207 Господарського процесуального кодексу України, а саме 16 лютого 2021 року під час розгляду справи, що знайшло своє відображення в тому, що судом не було з`ясовано чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому судовому засіданні. 

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 квітня 2021 року прийнято справу №902/1033/20 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. та  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача.
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача, в якому Позивач просив залишити рішення Господарського суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення. Також, Позивач вказав, що платіжним дорученням від 11 листопада 2016 року №999 в сумі 340 000 грн погашено заборгованість, яка виникла раніше, тобто до моменту поставки цементу відповідно до видаткової накладної від 26 жовтня 2016 року.  

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1   статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції    справи переглядаються    за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження,    з урахуванням особливостей,   передбачених       у цій главі.
Згідно частини 2   статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Частиною 3   статті 270 ГПК України   передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції   здійснюється у судовому засіданні   з повідомленням учасників справи, крім випадків,   передбачених частиною    десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього   Кодексу.
В силу дії частини 10    статті    270 ГПК України: апеляційні скарги    на рішення господарського суду у справах    з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,    крім тих,    які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,   розглядаються судом    апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними  у справі матеріалами,   якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Разом з тим,  суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного    позовного провадження визначені в частині 4   статті 247 ГПК України.
Суд констатує, що дана справа № 902/1033/20 не підпадає під дані винятки.
Водночас, суд констатує, що згідно    статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з    1 січня 2021 року    встановлено прожитковий мінімуму на одну    працездатну особу в розмірі 2270 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10   статті 270 ГПК України      складає 227000 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).
З огляду на вищевказане,    колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України,       ухвалила рішення здійснювати    розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.
   Відповідно, ухвалою суду від 19 квітня  2021 року було повідомлено сторін    про те, що розгляд справи №902/1033/20 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до    11 червня    2021 року включно. 
Відтак,    дослідивши   матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу,    суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити,    а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Як вбачається з матеріалів справи між Позивачем (Продавець) та Відповідачем (Покупець) укладено договір поставки цементу № ПОД_ОФ_2016_005 від 5 серпня 2016 року (надалі – Договір; том 1, а.с. 6-14).
Відповідно до пункту 1.1. Договору, Позивач зобов`язався поставити, а Відповідач прийняти та оплатити цемент (надалі іменується «Товар») та послуги у кількості, асортименті, терміни і за ціною, відповідно до умов даного договору, а також специфікацій та додатків, додаткових угод, які є невід`ємною частиною даного Договору.
Пунктом 5.2 Договору встановлено, що оплата здійснюється на умовах післяплати впродовж 10 календарних днів з дати відвантаження товару в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позивача. 
5 серпня 2016 року    та 12 жовтня 2016 року між Позивачем та Відповідачем  підписано Специфікації до Договору в яких погоджено ціну за товар (том 1, а.с. 15-16).
7 вересня 2016 року Відповідачем  надіслано заявку Позивачу    на поставку товару (том 1, а.с. 104), а саме для забезпечення виробництва з/б виробів в вересні 2016 року Відповідач просив провести поставку цементу ПЦ 1500 Р ДСТУ БюВ.2.7-46-2010 в кількості 1500 т. згідно графіку (1 вагон+70т): 8 вересня 2016 року - 210 т (3 ваг); 11 вересня 2016 року – 210 т (3 ваг); 16 вересня 2016 року – 280 т (4 ваг).
26 вересня 2016 року Відповідачем подано заявку Позивачу   на поставку товару (том 1, а.с. 105), а саме для забезпечення виробництва з/б виробів в вересні – жовтні 2016 року Відповідач просив провести поставку цемент ПЦ 1500 Р ДСТУ Б.В.2.7-46-2010 в кількості 1500 т. згідно графіку (1 вагон+70т): 27 вересня 2016 року- 350 т (5 ваг); 30 вересня 2016 року – 350 т (5 ваг); 4 жовтня 2016 року – 350 т (5 ваг); 7 жовтня 2016 року – 450 т (6 ваг).
10 травня 2017 року Позивач направив Відповідачу претензію №16-1601 про погашення заборгованості з жовтня 2016 року    в загальній сумі 685   099 грн 27 коп. протягом 7 днів з дня отримання даної претензії. 
23 травня 2017 року листом Відповідач повідомив Позивача про погодження проекту реструктуризації боргу в сумі 685   099 грн 87 коп. терміном на 12 місяців починаючи з червня 2017 року. 
З доказів долучених до матеріалів справи  вбачається, що  Позивачем  було поставлено Відповідачу товару на загальну суму 3    370 850 грн 64 коп..
Відповідно до банківських виписок Відповідачем було сплачено Позивачу 3   270   850 грн 64 коп. (том 2, а.с. 122-127).
Відтак, як вбачається з позовної заяви підставою позовної вимоги Позивача    до    Відповідача    було невиконання Відповідачем    зобов`язання щодо повної    оплати    Товару за Договором, внаслідок чого       Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права щодо стягнення боргу в сумі 100000 грн (3   370   850 грн 64 коп. поставка товару -    3   270   850 грн 64 коп. проплата Відповідачем)    з Відповідача.
Позивач посилається на неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за Договором та просить стягнути з Відповідача заборгованість та нараховану на неї пеню, інфляційні, річні та штраф.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється    Господарським кодексом України,    Цивільним кодексом України    тощо.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Заі змістом статті 530 Цивільного кодексу України,    якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
В силу дії частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона    (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Як передбачено    частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Нормами статті 627 Цивільного кодексу    України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В силу дії частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, досліджуючи заперечення Відповідача, наведені в апеляційній скарзі щодо відсутності доказів, які підтверджують існування заборгованості в сумі 100000 грн (зокрема акт звірки), колегія суду зазначає, що факт    належного виконання Позивачем свого зобов`язання щодо передачі Товару для Відповідача підтверджується первинними документами, котрі відповідають вимогам «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» та статті 9 Закону України «Про бухгалтерським облік та фінансову звітність».
В силу дії статті 1    Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"    первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.
Згідно зі    статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":    підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення; для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарських операцій, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати, фактичне здійснення господарської операції, повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі.
   При цьому, колегія суддів констатує, що відповідно до визначення термінів, що містяться в    статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"    господарська операція - дія або подія,    яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Частинами першою та другою    статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"    визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
   Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затвердженого    наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року), в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Таким чином із системного аналізу законодавчих актів котрі регулюють господарську діяльність вбачається, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення    має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця.
При цьому у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.       
Дана позиція стосовно дослідження всіх доказів на підтвердження факту здійснення господарської операції в сукупності (в тому числі й податкові накладні) наведена у Постанові Верховного    Суду від 4 листопада 2019 року по справі № 905/49/15, Постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року по справі       № 915/878/16.
В той же час, матеріалами справи підтверджується, що Позивач  у відповідності до видаткових накладних, коригуючих накладних, накладних на перевезення та податкових накладних (за період з 9 серпня 2016 року по 26 жовтня 2016 року) було поставлено товару на загальну суму 3   370 850 грн 64 коп (том 1,  а.с. 168-250).
Водночас, відповідно до банківських виписок Відповідачем було сплачено позивачу 3   270850 грн 64 коп. (том 2, а.с. 122-127). Відповідно з вказаних первинних  документів вбачається факт неоплати Відповідачем Позивачу Товару на суму 100 000 грн. Доказів сплати даної суми заборгованості (первинними документами) Відповідачем не доведено, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції.    
Надані Позивачем первині документи, які були дослідженні колегією суду (видаткові накладні, коригуючі накладні, транспортні накладні та виписка банку, на які посилається позивач як доказ виконання умов Договору в частині поставки товару та його часткової оплати) містять необхідних реквізитів для визнання такого доказу первинним документом, оскільки, можливо встановити зміст та обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, а також суми та обсяги поставленого товару.
Таким чином, дані докази підтверджують отримання Відповідачем товару від Позивача та свідчать про часткове виконання договірних зобов`язань щодо оплати їх вартості Відповідачем. 
Щож до доводів апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції констатує, що згідно платіжного доручення №999 від 11 листопада 2016 року (том 2, а.с. 136), на яке посилається Відповідач в апеляційній скарзі як доказ виконання умов Договору в частині оплати за поставлений товар по видатковій накладній від 26 жовтня 2016 року №1020043329 (том 1, а.с. 17) в призначенні платежу зазначено "оплата за цемент зг. договору 94-п від 05.08.16р.". 
При цьому, дослідивши виписку банку (том 2, а.с. 122-127; існування якої в матеріалах справи заперечує в апеляційній скарзі Відповідач ) вбачається, що вищезазначена проплата була зарахована Позивачем в силу дії пункту 5.8 Договору в погашення існуючої заборгованості по Договору, тобто заборгованість, яка виникла до поставки цементу по видатковій накладній від 26 жовтня 2016 року (що нівелює твердження Відповідача щодо сплати боргу в повному обсязі на підставі вказаного платіжного доручення).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що доказами долученими до матеріалів справи підтверджено факт передачі Позивачем товару Відповідачу, згідно видаткової накладної № 1020043329 від 26 жовтня 2016 року та відсутність повної та своєчасної оплати Відповідача за отриманий товар.
Що ж стосується заперечень, наведених в апеляційні скарзі з-приводу того, що відсутній взаємозв`язок між заявками на поставку товару від 26 вересня 2016 року та від 7 вересня 2016 року із поставкою,  поставленою відповідно до видаткової накладної від 26 жовтня 2016 року товару, то колегія судді вважає такі заперечення безпідставними з огляду на таке.
У відповідності до пунктів 3.1 та 3.2 Договору, поставка товару здійснюється на підставі заявки Відповідача; у заявці Відповідач зазначає: номер замовлення та дату, марку та кількість товару до постачання.
Відповідно до пункту 3.3 Договору, заява повинна бути оформлена у письмовому вигляді (з підписом уповноваженої особи та скріплена печаткою Відповідача) та повинна бути направлена Позивачу одним із таких способів: електронною поштою чи факсом.
Відтак, зважаючи на зміст та форму документів, долучених до матеріалів справи, колегія суддів зазначає, що вони містять всі необхідні реквізити визначені пунктами 3.1-3.3 Договору щодо оформлення заявки із зазначенням кількості та строків поставки щодо оформлення поставок на підставі видаткових накладних.
Що ж стосується покликання Апелянта в своїй апеляційній скарзі, як на доказ (що нібито підтверджує відсутність заборгованості по Договору за поставлений Товар, на акт звірки розрахунків АС-0000298 від 31 грудня 2018 року; том 1, а.с. 75), то колегія суддів вважає такі покликання безпідставними та не обгрунтованими  з огляду на таке.
З даного акту вбачається, що станом на 31 грудня 2018 року залишок становить 227808 грн 32 коп., що нівелює твердження апелянта відносно відсутності заборгованості по Договору. Між тим, такий Акт звірки не містить всіх необхідних реквізитів, а саме: відсутні підписи уповноважених осіб, як з боку Позивача, так з боку Відповідача; у акті не зазначено, на підставі якого Договору він складений. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2018 року в справі № 905/1198/17 та від 5 березня 2019 року в справі № 910/1389/18 викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Разом з цим, акт звірки може вважатися опосередкованим доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.
Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Відтак, зважаючи на встановлення обставин щодо    відсутності доказів які б свідчили про повну сплату Відповідачем заборгованості по Договору за поставлений товару (а саме за видатковою накладною  від 26 жовтня 2016 року), обставин щодо поставки Позивачем товару на вказані в заявці обсяги, колегія суддів прийшла до висновку про доведеність та підставність позовних вимоги щодо стягнення 100000 грн заборгованості за поставлений товар, а тому задовільняє позов в цій частині та    стягує    з Відповідача 100 000 грн (110   166 грн 30 коп. (видаткова накладна від 26 жовтня 2016 року №32982720) – 1334 грн 40 коп. (коригуюча накладна №1020073914 від 19 червня 2018 року)=108   831 грн 90 коп. заборгованість;            3   370   850 грн 64 коп. поставка товару - 3   270   850 грн 64 коп. проплата Відповідачем = 100 000 грн боргу).
Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом, а тому колегія суду залишає його без змін.

Зважаючи на заперечення Відповідача щодо того, що судом було порушено вимоги статті 207 Господарського процесуального кодексу України 16 лютого 2021 року під час розгляду справи (що знайшло своє відображення в тому, що судом не було з`ясовано чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому судовому засіданні), то  колегія суддів дослідивши даний довід в площинні    доказів долучених до матеріалів справи, зазначає наступне.
Відповідачем в підтвердження заперечень щодо задоволення позовних вимог було долучено до апеляційної скарги копію довідки від 2 червня 2017 року за №06-13/29-з зустрічної перевірки в Позивача з питань документального та фактичного підтвердження виду, обсягу, якості операцій та розрахунків з Відповідачем для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 1 серпня 2015 року по 28 лютого 2017 року, виданої Державною аудиторською службою України Північного офісу Держаудитслужби управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області (том 3, а.с. 19-23).
При цьому, колегія суддів прослухавши технічний запис судового засідання від 16 лютого 2021 року, зазначає, що дійсно суддею при відкритті судового засідання 16 лютого 2021 року на виконання вимог статті 207 ГПК України не було з`ясовано чи мають учасники справи заяви чи клопотання пов`язані з розглядом справи.
Даний доказ (завірений належним чином) поданий апелянтом разом з апеляційною скаргою. 
Колегія суддів з метою повного, всебічного, об`єктивного розгляду справи, досліджує подані Відповідачем докази (а саме: завірену копію довідку від 2 червня 2017 року за №06-13/29-з зустрічної перевірки в Позивача з питань документального та фактичного підтвердження виду, обсягу, якості операцій та розрахунків з Відповідачем для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 1 серпня 2015 року по 28 лютого 2017 року, Державної аудиторської служби України Північного офісу Держаудитслужби управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області) в розрізі належності та допустимості такого доказу щодо обставин та заперечень позовної заяви.
Відповідно до пункту 73.5 статті 73 Податкового кодексу України з метою отримання податкової інформації, необхідної у зв`язку з проведенням перевірок, контролюючі органи мають право здійснювати зустрічні звірки даних суб`єктів господарювання щодо платника податків.
Під час зустрічної звірки здійснюється співставлення даних, отриманих від платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин, з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з`ясування повноти їх відображення в обліку платника податків.
Під час проведення зустрічної звірки з`ясовуються лише питання, зазначені у письмовому запиті контролюючого органу на проведення зустрічної звірки. Повторне здійснення зустрічних звірок контролюючими органами з одного і того ж питання заборонено.
Відтак, дослідивши долучену до матеріалів справи довідку, зважаючи на предмет та підставу позовних вимог, колегія суддів зауважує, що дана довідка виходячи з її зміст (дослідження питання дотримання податкового законодавства у сфері сплати податків та зборів) не може бути тим доказом, який підтверджує наявність чи відсутність заборгованості по Договору за поставлений товар (про стягнення якої заявлено Позивачем), а може тільки бути доказом щодо існування чи відсутності порушення в сфері податкового законодавства України.
Також, з даної довідки вбачається, що: в ній зазначено про поставку товару на суму 3438141 грн 61 коп., а сторони вказують про поставку  товару на суму 3   370   850 грн 64 коп.; в даній довідці досліджувалася поставка лише по двом видатковим накладним (№1020038131 від 9 серпня 2016 року та №1020038351 від 9 серпня 2016 року), які не досліджуються в даній справі, з огляду на їх повну оплату. 
Відповідно даний доказ не спростовує висновки місцевого господарського  суду, котрі були зроблені в оспорюваному рішенні. 
Відтак, не заслуговують на увагу твердження апелянта, що даний доказ підтверджує те, що Позивачем систематично порушувалися умови Договору та саме внаслідок дій Позивача виникли розбіжності в документах, які регламентують оплату за товар та його поставку, оскільки такі порушенні можуть бути підставою, в разі їх встановлення, для притягнення відповідних осіб до відповідальності за порушення податкового законодавства України, що не є можливим встановити під час розгляду даної справи.
Відтак, дослідивши дану довідку колегія суддів зазначає, що вона не може бути доказом по даній справі на підтвердження обставини щодо наявності чи відсутності заборгованості у Відповідача по Договору за поставлений товар, з огляду на відсутність у такого доказу ознак належності та допустимості.  
Дане ж виключає можливість прийняття іншого рішення (щодо наявності заборгованості у Відповідача за отриманий товар по Договору), а ніж те, що прийнято місцевим господарським судом. 
Відтак, колегія суддів дослідивши зміст долучених Відповідачем до матеріалів справи письмових доказів (враховуючи доводи апеляційної скарги що до порушення норм процесуального права та винесення судового рішення без врахування незаявленого клопотання Відповідача про витребування належним чином завіреної довідки від 2 червня 2017 року за №06-13/29-з зустрічної перевірки в Позивача), зазначає, що дані докази не змінюють та не впливають на зміст прийнятого місцевим господарським судом рішення та констатує те, що подані Відповідачем докази не спростовують    законність та обгрунтованість прийнятого рішення.    
Більше того, апеляційний господарський  суд наголошує і на тому, що апелянт в своїй апеляційній скарзі обгрунтовує поважність не подання даного доказу суду першої інстанції тим, що місцевий господарський суд не з`ясував у сторін наявності заяв чи клопотань на стадії відкриття судового засідання.
Проте з огляду на норму, котрою апелянт обгрунтовує своє твердження (стаття 207 ГПК України), суд констатує, що подаючи апеляційну скаргу, відповідач мав би обгрунтувати поважність не подання  доказу саме в підготовчому провадженні, а не при розгляді справи по суті (адже, в засіданні про котре вказує апелянт, у разі подання клопотання, він мав би обгрунтувати причину неможливості подачі  доказу в підготовчому провадженні). Разом з тим апелянтом цього не вчинено. 
Відсутність ж такого обгрунтування саме по собі спростовує обгрунтування апеляційної скарги щодо того, що Відповідач був позбавлений можливості подати такий доказ (адже ним не наведено поважності причин неможливості подачі належним чином завірений доказ до початку розгляду справи по суті), адже подання доказу без відповідного обгрунтування виключила можливість прийняття  доказу і оцінки місцевим господарським судом.
     
Що ж стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача 2 000 грн штрафу у розмірі 2 % , 13   823 грн 88 коп. пені за період з 6 листопада 2016 року по 6 травня 2017 року, то колегія суддів зауважує наступне.
Відповідно до пункту 5.5 Договору у випадку порушення Відповідач строку оплати, визначеного у пункті 5.2 Договору, Позивач має право зупинити подальше відвантаження (поставку) товару до виконання Відповідачем своїх зобов`язань у повному розмірі. При цьому Відповідач зобов`язаний сплатити Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ    від несплаченої суми за кожен день пртермінування а також штраф в розмірі 2 % від вартості товару, який був поставлений та неоплачений Відповідачем.
В силу дії пункту 7.2 Договору, у випадку порушення Відповідачем термінів оплати згідно умов даного Договору, Відповідач зобов`язався сплатити Позивачу. На вимогу останнього, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, чинної на дату прострочення, від несплаченої суми за кожен день прострочення.  
Згідно частини 1    статті 546 Цивільного кодексу України    та    статті 230 Господарського кодексу України    виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.
У відповідності до    статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен    передати    кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
В силу дії частини 1    статті 550 Цивільного кодексу України,   право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що    штрафними санкціями у    цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,    штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської    діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно із частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частиною 6   статті 232 Господарського кодексу України    визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Водночас, як уже встановлено вище в даній судовій постанові, з доказів, долучених до матеріалів справи вбачається, що Відповідач не виконав свої зобов`язання по Договору, що стало підставою для нарахування Позивачем пені.
В силу    статті  203 Цивільного кодексу України,   умовами чинності правочинів є дотримання вимог: щодо змісту правочину; щодо цивільної дієздатності суб`єктів правочину; щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі суб`єкта (суб`єктів) правочину; щодо форми правочину; щодо реальності правочину та щодо дотримання спеціальних умов.
Тобто, правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату.
Цивільно-правовий договір, будучи видом правочину, являє собою правову форму, у яку втілюються узгоджені волевиявлення сторін. Сам процес узгодження волевиявлень називається укладанням договору.
В даному випадку, договір поставки підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств без будь-яких зауважень.
Відтак, підписуючи договори, Відповідач, у відповідності з пунктом  3   статті 181 Господарського кодексу України, погодився з його умовами, в тому числі, щодо розміру та порядку застосування пені.
Разом з тим, суд зауважує, що Позивачем заявлено до стягнення борг в сумі 100 000 грн, який утворився внаслідок часткової сплати за поставлений цемент в кількості 67,35 тон відповідно до видаткової накладної № 1020043329 від 26 жовтня 2016 року та залізничної накладної №32982720 від 26 жовтня 2016 року.

Що ж до поданого Відповідачем клопотання застосування строку позовної давності при нарахуванні штрафних санкцій,    то апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Пунктом 7.6 Договору визначено, що строк позовної давності стягнення заборгованості, штрафних санкцій (штрафу пені) складає 4 роки. 
Таким чином, строк позовної давності становить 4 роки, а не 3 роки як стверджує Відповідач в своїй апеляційній скарзі. 
Суд констатує, що з доказів вбачається, що Відповідач неодноразово проводив часткову оплату заборгованості, а також надсилав лист з пропозицією щодо реструктуризації існуючого боргу, акти звірки заборгованості, що свідчить про неодноразове переривання перебігу позовної давності в силу дії  статті 264 Цивільного кодексу України, а тому заява представника Відповідача щодо застосування позовної давності не підлягає задоволенню.
Разом з тим, пунктом 5.2 Договору встановлено, що оплата здійснюється на умовах післяплати впродовж 10 календарних днів з дати відвантаження товару в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позивача. 
Позивач в своїх розрахунках зазначає про початок перебігу строку нарахування заявлених штрафних санкцій з 6 листопада 2016 року (том 1, а.с. 30-32).
Відповідно до частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У відповідності до    частини 5 статті    254 Цивільного кодексу України,    якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
З врахуванням норм статей  253, 254 Цивільного кодексу України та умов Договору початком перебігу прострочення зобов`язань за видаткової накладної № 1020043329 від 26 жовтня 2016 року    є 8 листопада 2016 року (6 та 7 листопада вихідні дні), що вказує на невірний розрахунок Позивача.
Відтак, здійснивши розрахунок заявленої до стягнення з Відповідача суми пені, апеляційний господарський суд зазначає, що підставною та арифметичною вірною є стягнення пені за період з 8 листопада 2016 року по 6 травня 2017    року  в розмірі    13   670 грн 87 коп., тому суд задоволює позовні вимоги про стягненні пені частково та стягує з Відповідача 13   670 грн 87 коп. пені. В стягненні 123 грн 01 коп. пені суд відмовляє.
Крім того, до стягнення підлягає штраф в сумі, як правомірно нарахований та розрахований, а тому позовні вимоги про стягнення штрафу в розмірі 2000 грн є  такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Дане рішення прийнято і місцевим господарським судом, а тому апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині. 

Що ж до вимоги про стягнення інфляційних в сумі 35639 грн 13 коп. та    трьох відсотків річних в сумі 11827 грн 87 коп., то колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач в своїх розрахунках зазначає про перебіг строку нарахування заявлених штрафних санкцій з 6 листопада 2016 року (том 1, а.с. 30-32).
Відповідно до частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У відповідності до    частини 5 статті    254 Цивільного кодексу України,    якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
З врахуванням норм статей  253, 254 Цивільного кодексу України та умов Договору початком перебігу прострочення зобов`язань за видаткової накладної № 1020043329 від 26 жовтня 2016 року    є 8 листопада 2016 року (6 та 7 листопада вихідні дні). 
В той же час, здійснивши перевірку проведених Позивачем нарахувань трьох відсотків річних, колегія суддів констатує, що  правомірним є нарахування трьох відсотків річних  у період з 8 листопада 2016 року по 15 жовтня 2020 року на суму боргу 100000 грн, що за розрахунками суду складає  11811 грн 48 коп..
Отже, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги Позивача про стягнення з Відповідача трьох відсотків річних в розмірі 11811 грн 48 коп..
Крім того, до стягнення підлягають інфляційні втрати, які правомірно нараховані та розраховані за період з 6 листопада 2016 року по 15 жовтня 2020 року в розмірі 35639 грн 13 коп..
Відповідно колегія суддів приходить до висновку про задоволення  позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних в розмірі 11811 грн 48 коп. та в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 35639 грн  13 коп.. В частині стягнення з Відповідача трьох відсотків річних в сумі 16 грн 39 коп. суд відмовляє.
Вказане рішення прийнято місцевим господарським судом.
Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду і    в цій частині без змін.

Відповідно до пункту 1   статті 73 Господарського процесуального кодексу України    доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. 
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізації статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Олюджіч проти Хорватії від 5 лютого 2009 року зазначає, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя   (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії від 27.09.2001). Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.
Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та відхиляє з підстав, вказаних вище в даній постанові. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. 
Суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови констатує факт порушення місцевим господарським судом статті 207 ГПК України, проте з огляду на все вищеописане в даній постанові констатує, що дане порушення не призвело до прийняття неправильного рішення (адже апеляційним господарським судом прийнято таке саме рішення, що і судом першої інстанції), а порушення вчинене місцевим господарським судом не віднесено до переліку порушень, котрі є обов`язковою підставою для скасування або зміни такого рішення (частина 3 статті 277 ГПК України).  
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно    статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                     
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу  Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" на рішення Господарського суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року в справі №902/1033/20 - залишити без задоволення.      
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року в справі №902/1033/20 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
5. Справу №902/1033/20    повернути     Господарському суду Вінницької  області.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.