ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3285/21 Справа № 180/1448/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Городничої В.С.,
суддів – Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” 
на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2020 року 
у цивільній справі за позовом адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, поданої в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоров`я,- 
В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2020 року адвокат Меланчук Ігор Віталійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на те, що ОСОБА_1 при виконанні трудових обов`язків, внаслідок нещасного випадку, отримав виробничу травму, про що було складено Акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. Оглядом МСЕК від 15.04.2020 року ОСОБА_1 первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та третю групу інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування. 
На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на свою користь моральну шкоду в сумі 189 920 грн, без урахування податку, зборів та інших платежів.
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2020 року позовну заяву задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 40 000,00 гривень, з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду, адвокат Меланчук Ігор Віталійович в інтересах ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити, збільшити відшкодування моральної шкоди до 188 920,00 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач також звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не прийняв до належної уваги те, що причиною виробничої травми у позивача є не винні дії чи бездіяльність відповідача, а груба необережність позивача. Посилався на необґрунтованість визначення судом першої інстанції розміру морального відшкодування.
Сторони правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що жодна з апеляційних скарг не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих факторів з 24.04.2002 року на посаді машиніста бульдозера 4,5,6 р. (а.с.25-35).
Так, 09 червня 2019 року о 08-40 год. з ОСОБА_1 при виконанні трудових обов`язків стався нещасний випадок: ОСОБА_1 , перебуваючи на бульдозері Т-2001 ЯБР №12, для перевірки рівня гідрорідини, нахилився в сторону баку, його ліва нога зісковзнула з майданчика, він втратив рівновагу, не втримався правою рукою за поручень та почав падати з висоти 2 метри, вдарився ногами об землю, впав на лівий бік. Внаслідок чого отримав пошкодження зв`язок правого голіностопного суглобу, перелом правої п`яткової кістки, таранної кістки. За даним нещасним випадком складені акти за формами Н-5 та Н-1 № 11/3 від 12.06.2019 року (а.с.14-21).
Відповідно довідки огляду медико-соціальною експертною комісією від 15.04.2020 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності з 27.03 2020 року до 01.04.2021, у зв`язку із трудовим каліцтвом (а.с.12-13).
Відповідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 15.04.2020 року ОСОБА_1 при первинно-повторному огляді встановлено 60% втрати професійної працездатності, у сукупності – 20 % Акт Н-1 №1 від 18.10.1999 року, 40% Акт Н-1 №11/3 12.06.2019 року з 27.03.2020 року та третю групу інвалідності (а.с.10-11).
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, тому наявні підстави, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки вказане спростовується матеріалами справи: факт заподіяння такої шкоди, у зв`язку із виробничою травмою, встановлений виписними епікризами про тривалість лікування та перенесений фізичний біль. Так, позивач відчуває болі та заніміння в правій стопі та гомілці, утруднення при ходьбі, що вимагає додаткових зусиль для продовження активного громадського життя та підтримання в належному стані здоров`я, він обмежений в спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв`язки.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що виробнича травма позивача, яка завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникла з вини АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», яким було допущено порушення трудового процесу, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем працездатності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виробничої травми.
Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, який переносить болі та заніміння в правій стопі та гомілці, утруднення при ходьбі, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності, період роботи у відповідача на протязі близько 17 років в умовах впливу шкідливих факторів, що також призвело до інвалідності ІІІ групи, тому правильно визначив розмір компенсації в сумі 40 000 грн.
Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди без утримання податку з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку з огляду на наступне.
Відповідно до Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).
До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).
Таким чином, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір моральної шкоди необхідно стягнути з урахуванням утримання з нього обов`язкових податків і зборів.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 40 000,00 грн, з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України. 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував тяжкість заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, тяжкість наслідків, які настали, втрату позивачем професійної працездатності та помилково прийшов до висновку про часткове задоволення позову, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, правильно виходив з тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, який переносить болі та заніміння в правій стопі та гомілці, утруднення при ходьбі, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності, період роботи у відповідача на протязі близько 17 років в умовах впливу шкідливих факторів, що також призвело до інвалідності ІІІ групи, тому правильно визначив розмір компенсації в сумі 40 000,00 грн.
Тому, посилання апелянта про те, що розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості, колегія суддів вважає безпідставними та такими що суперечать чинному законодавству.
Доводи апеляційної скарги АТ “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат”, про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність вини в діях відповідача, як обов`язкової умови для відшкодування шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам та встановленим судом першої інстанції обставинам справи.
Посилання АТ “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” в апеляційній скарзі на те, що позивач своїми власними діями порушив Інструкцію з охорони праці для машиністів бульдозера, що призвело до настання нещасного випадку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі технікою безпеки, не позбавляє відповідача від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці.
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Також є безпідставними доводи відповідача в апеляційній скарзі стосовно необґрунтованого визначення судом першої інстанції розміру морального відшкодування, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи та встановленими судом першої інстанції обставинами справи.
Приведені в апеляційних скаргах інші доводи про те, що суд не дав оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” – залишити без задоволення. 
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова