ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8703/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                                  судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                                  суддів: Василенка Я. М., Ганечко О. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова Корпорація України» до Управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення про накладення штрафу, за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Чернігівській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020, - 
В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова Корпорація України" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Чернігівській області, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову від 02 травня 2019 року № 25-14-018/0343/142 про накладення штрафу у розмірі 41 730,00 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Чернігівській області від 02 травня 2019 року № 25-14-018/0343/142 про накладення на Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова Корпорація України" штрафу у розмірі 41 730,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Управлінням Держпраці у Чернігівській області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на введення протиепідемічних заходів та віднесення м. Київ та м. Чернігів до червоної зони.
Відповідно до ст. 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Разом з тим, судовою колегією враховується, що обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи не визнавалася.
За таких обставин, зважаючи на відсутність підстав для визнання поважними, викладених у клопотанні причин для відкладення розгляду справи, а також з огляду на визначені ст. 309 КАС України строки її розгляду, судовою колегією відмовлено у задоволенні заявленого клопотання.
Крім того, безпосередня участь сторін у судовому засіданні, в даному випадку, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин, колегія суддів у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін в порядку письмового провадження. 
Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 2019 року Управлінням Держпраці у Чернігівській області видано наказ № 107 "Про проведення контрольних заходів", яким відповідно до вимог Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" наказано, зокрема організувати здійснення інспекційного відвідування філії позивача.
На підставі наказу оформлено направлення на проведення контрольного заходу від 04 квітня 2019 року № 424, на виконання якого відповідачем здійснено інспекційне відвідування філії позивача "Менське хлібоприймальне підприємство". 
У направленні зазначено, що під час інспекційного відвідування буде перевірено: з 08 по 11 квітня 2019 року додержання законодавства про працю в частині непроведення повного розрахунку при звільненні та оплати за листками непрацездатності, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю, відповідно до пункту 5 Порядку № 295.
За результатами інспекційного відвідування 11 квітня 2019 року відповідачем складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, № 25-14-018/0343, згідно з висновками якого, позивачем допущені порушення частини 1 статті 83, частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), які полягали у тому, що при звільненні працівника ОСОБА_1 не оплачено компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, внаслідок чого ОСОБА_1 отримав розрахункові кошти не у повному обсязі. На вказаний акт позивачем були надані письмові заперечення.
02 травня 2019 року Управлінням Держпраці у Чернігівській області прийнято оскаржувану постанову, якою на Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова Корпорація України", за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, а саме за ненарахування та невиплату при звільненні компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, накладено штраф у розмірі 41 730,00 грн.
Вважаючи постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку коли перевірка проводиться за зверненням особи, проведення такої перевірки повинно бути погоджене центральним органом виконавчої влади.
Натомість, відповідне погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, - відсутнє, що є самостійною підставою для визнання перевірки (інспекційного відвідування) незаконною, а прийнятих за її результатами рішень протиправними.
Крім того, висновки акту, які стали підставою для накладення на позивача штрафу, є помилковими, а тому оскаржувана постанова є такою, що прийнята безпідставно, отже підлягає визнанню протиправною та скасуванню у судовому порядку. 
Доводи апелянта обґрунтовані тим, що інспекційне відвідування здійснено із дотриманням всіх вимог законодавства, позаяк проведення перевірки з зазначених вище підстав не потребувало погодження, на якому наголосив суд першої інстанції.
Також вказано, що штраф на позивача накладено обґрунтовано, адже позивач помилково під час проведення розрахунку при звільненні працівника 14 календарних днів продовженої відпустки, наданої раніше, порахував 14 календарних днів іншого періоду. 
У відзиві ПАТ "Державна продовольчо-зернова Корпорація України" на апеляційну скаргу Управління Держпраці у Чернігівській області позивач просив відмовити в задоволенні її вимог, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон України № 877-V) встановлено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.
Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України № 877-V заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Згідно з частиною 6 статті 2 Закону України № 877-V, зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Згідно зі ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відтак, органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення в першу чергу повинні враховувати особливості правового регулювання, визначені законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, одночасно звертаючи увагу на правила перелічені в частині 5 статті 2 Закону України № 877-V та, якщо певні правовідносини не врегульовані законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, звертатись до інших норм Закону України №877-V.
Суд першої інстанції вірно вказав, що Закону, який би регулював правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері дотримання законодавства про працю та зайнятість населення на цей час немає, а тому спеціальним законодавчим актом, який регулює ці правовідносини є Закон України № 877-V незважаючи на те, що він регулює правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності для багатьох органів контролю.
Статтею 6 Закону України № 877-V визначено, що підставою для здійснення позапланового заходу є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.
Абзацом 5 частини 1 статті 6 Закону України № 877-V передбачено, що у такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим    Законом, додатково    копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки.
Підставою для проведення позапланової перевірки (інспекційного відвідування) було звернення фізичної особи, яка повідомила про порушення вимог закону.
В абзаці 9 частини першої статті 6 Закону № 877-V зазначено, що під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Це положення покликане запобігти зловживанням державними органами з питань праці у проведенні перевірок з ширшим обсягом питань.
В контексті викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав, що у випадку, коли перевірка проводиться за зверненням особи, проведення такої перевірки повинно бути погоджене центральним органом виконавчої влади, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в подібних правовідносинах у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 809/799/17.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Управлінням Держпраці у Чернігівській області в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
Водночас, відповідного погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, матеріали справи не містять, що свідчить про незаконність дій відповідача при проведенні перевірки.
Відтак, твердження відповідача в апеляційній скарзі про відсутність підстав для отримання погодження центрального органу виконавчої влади при проведенні інспекційного відвідування за зверненням особи відхиляються колегією суддів як необґрунтовані. 
Верховний Суд у постановах від 12 червня 2018 року у справі № 821/597/17 та від 20 березня 2018 року у справі № 810/1438/17 висловив правову позицію, що акт отриманий в результаті перевірки, виходячи із положень допустимості доказів, закріплених частиною 2 статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Рішення прийняте за наслідками незаконної перевірки на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатися правомірним та підлягає скасуванню.
Разом з тим, оцінюючи твердження відповідача про допущення позивачем порушень, які призвели до накладення на позивача штрафу, суд апеляційної інстанції враховує таке.
ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора філії позивача у період із 16 лютого 2011 року по 18 лютого 2019 року. Наказом філії від 02 жовтня 2018 року № 74К ОСОБА_1 надано щорічну відпустку на 37 календарних днів з 19 жовтня 2018 року по 25 листопада 2018 року включно. Під час перебування у відпустці ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
Відповідно до частин 2, 3 статті 11 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог    статті 12    цього Закону.
Враховуючи вказану норму, наказом філії від 21 листопада 2018 року № 80-К продовжено дію щорічної відпустки, наданої наказом від 02 жовтня 2018 року № 74К, на 25 календарних днів з 21 листопада 2018 року по 15 грудня 2018 року. Під час перебування у відпустці ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
04 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності на підставі листків непрацездатності: серії АДЗ №822938 з 03 грудня 2018 року по 12 грудня 2018 року; серії АДЗ №822815 з 13 грудня 2018 року по 01 січня 2019 року; серії АДЗ №843400 з 02 січня 2019 року по 11 січня 2019 року; серії АДЗ №822843 з 14 січня 2019 року по 02 лютого 2019 року.
04 лютого 2019 року ОСОБА_1 також подав до позивача заяву, у якій просив продовжити щорічну відпустку, яка надана з 21 листопада 2018 року по 15 грудня 2018 року, на підставі листків непрацездатності.
Того ж дня позивачем подана заява про звільнення, у якій він просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін.
Наказом позивача від 04 лютого 2019 року № 14-К ОСОБА_1 було продовжено відпустку з 04 лютого 2019 року по 17 лютого 2019 року на 14 календарних днів.
Крім того, вказаним наказом на 14 календарних днів продовжено щорічну відпустку, надану ОСОБА_1 наказом філії позивача від 02 жовтня 2018 року № 74К, яка до того ж була продовжена на 25 календарних днів згідно наказу від 21 листопада 2018 року № 80-К.
Тобто, щорічна відпустка ОСОБА_1 надавалася наказом від 02 жовтня 2018 року № 74К, яка в подальшому була продовжена наказами від 21 листопада 2018 року № 80-К та від 04 лютого 2019 року № 14-К.
Продовжена наказом від 21 листопада 2018 року №80-К щорічна відпустка ОСОБА_1 була перервана згідно з листком непрацездатності серії АДЗ №822938 з 03 грудня 2018 року по 12 грудня 2018 року. 
Надалі ОСОБА_1 продовжував бути на лікарняному відповідно до листків непрацездатності серії АДЗ № 822815 з 13 грудня 2018 року по 01 січня 2019 року, серії АДЗ № 843400 з 02 січня 2019 року по 11 січня 2019 року, серії АДЗ № 822843 з 14 січня 2019 року по 02 лютого 2019 року.
Суд першої інстанції вірно вказав, що у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 не використані дні щорічної відпустки за період із 03 грудня 2018 року по 15 грудня 2018 року - 14 календарних днів, яка надана згідно з наказом від 21 листопада 2018 року №80-К, у зв`язку з чим, наказом позивача від 04 лютого 2019 року № 14-К ОСОБА_1 було продовжено щорічну відпустку з 04 лютого 2019 року по 17 лютого 2019 року на 14 календарних днів.
При підготовці проекту наказу про звільнення ОСОБА_1 позивач крім 141 дня невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 врахував також 14 календарних днів відпустки, які були продовжені листками непрацездатності серії АДЗ № 822938 та серії АДЗ № 822815.
Як наслідок, до проекту наказу про звільнення ОСОБА_1 було вписано здійснення виплати компенсації за 155 календарних днів невикористаної відпустки. 
11 лютого 2019 року позивач видав наказ № 80-К про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора філії за угодою сторін з 18 лютого 2019 року.
Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (частина 1 статті 116 КЗпП України).
При звільненні ОСОБА_1 був розрахований у повному обсязі, а саме за 151 календарний день щорічної відпустки, з яких компенсовано 141 календарний день невикористаної щорічної відпустки та оплачено 14 календарних днів щорічної відпустки, продовженої наказом від 04 лютого 2019 року № 14-К.
Разом з тим, відповідач дійшов висновку про неповний розрахунок позивача зі звільненим працівником, не врахувавши, що деякі листки непрацездатності визнані такими, що видані з порушенням встановленого порядку.
Зокрема, згідно з листом Фонду соціального страхування України в Чернігівській області від 13 лютого 2019 року № 08/1-04/352, листки непрацездатності серії АДЗ № 822938 з 03 грудня 2018 року по 12 грудня 2018 року, серії АДЗ № 822815 з 13 грудня 2018 року по 01 січня 2019 року, серії АДЗ № 822843 з 14 січня 2019 року по 02 лютого 2019 року видані з порушенням встановленого порядку, а саме пунктів 5.1.4, 5.1.5, 5.1.11 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189, пункту 11 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 листопада 2004 року №532/274/136-ос/1406, пунктів 1.7, 1.9, 2.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455.
Вказані вище висновки в апеляційній скарзі належно не спростовані Управлінням Держпраці у Чернігівській області, яке тлумачить положення законодавства на власний розсуд.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, який вказав, що висновки акту, отриманого з порушенням встановленого порядку, та які стали підставою для накладення на позивача штрафу, є помилковими, а оскаржувана постанова підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Чернігівській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова Корпорація України» до Управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення про накладення штрафу - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

                                                                                                    О. М. Ганечко

Повний текст постанови виготовлено 12.04.2021