ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 квітня 2021 року           справа №200/5647/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., Компанієць І.Д., секретар судового засідання – Сізонов Є.С., за участю представника позивача Сенникова А.А., представника відповідача – адвоката Мороз О.А., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 200/5647/20-а (головуючий суддя І інстанції – Олішевська В.В.), складене в повному обсязі 28 грудня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом Головного управління ДПС у Донецькій області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 23071,43 грн., -

                                                           ВСТАНОВИВ:

16 червня 2020 року Головне управління ДПС у Донецькій області звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг в розмірі 23071,43 грн., а саме: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 23071,43 грн. (а.с. 1-4 т.1).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи ОСОБА_1  податковий борг в розмірі 23071,43 грн., а саме: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 23071 (двадцять три тисячі сімдесят одна) гривня 43 копійки на рахунок UA 588999980314060512000005052, отримав ач: Маріуп.Ук/Центральний р-н/18010300, ОКПО 37989721, КЕКД 18010300. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про скасування податкову вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області від 05.12.2019 року № 16869-54, скасування податкового повідомлення – рішення від 20.05.2019 року № 0241056-4610-0581 відмовлено (а.с. 47-55 т.2). 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у  задоволені позовних вимог у повному обсязі. Також просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , яке йому належить, розповсюджується пільга не нарахування податку на нерухомість.
Крім того, зазначив, що податкове повідомлення-рішення на час розгляду справи не є узгодженим, що виключає стягнення податкового боргу. (а.с. 65-70 т.2).
Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд її задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказав на правомірність судового рішення.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи – підприємця 17 червня 2003 року за № 22740170000008447, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань за № 2431011377 перебуває на обліку в Головного управління ДПС у Донецькій області, зокрема, як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (т. 1 а.с. 95).
Фізична особа ОСОБА_1 має податковий борг із сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, який є власником об`єктів нежитлової нерухомості в загальній сумі 23071,43 грн.
Згідно рішення Маріупольської міської ради від 28 січня 2016 року № 7/4-37 встановлено розмір ставки податку на для об`єктів нежитлової нерухомості на січень 2018 року складає 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (у 2018 році – 3723 грн.) – 3723 грн. х 0,5% = 18,615 грн. за 1 квадратний метр бази оподаткування.
20 травня 2019 року Головним управлінням ДПС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення – рішення № 0241056-4610-0581, яким визначено суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 23071,43 грн. (т. 1 а.с. 77).
Зазначене податкове повідомлення – рішення 27 травня 2019 року направлено на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням, однак 29 червня 2019 року поштове відправлення повернуто на адресу позивача з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (т. 1 а.с. 74-76).
У зв`язку з несплатою   податкового боргу податковий орган звернувся до суду з позовом про його стягнення  у судовому порядку.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що  позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з несплатою наявного податкового боргу.
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що за ОСОБА_1 на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя № 2-2103/09 від 31.08.2009 року зареєстровано право власності на житлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 232668625 від 16.11.2020 року «Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно», ОСОБА_1 належать нежитлова будівля, загальною площею (кв.м.) 1239,4, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 180-214) 
Згідно технічного паспорту на громадський будинок від 10.10.2008 року вказаний вище об`єкт становить собою «Виробничу будівлю» (т. 1 а.с. 97-107).
З огляду на те, що ОСОБА_1 має у власності нерухоме майно, Головним управлінням ДПС у Донецькій області прийняті податкові повідомлення – рішення від 20 травня 2020 року № 0241056-4610-0581, яким визначено суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 23071,43 грн.
Згідно ст. 265 Податкового кодексу податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка. 
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України). 
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Суд зазначає, що підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17, від 09 жовтня 2020 року у справі № 520/8562/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 1740/2533/18
За положеннями пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт “ґ”).
Відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу “Будівлі нежитлові” група 125 “Будівлі промислові та склади” клас 1251 “Будівлі промисловості”.
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 “Будівлі промисловості”, який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - “Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості”, 1251.2 - “Будівлі підприємств чорної металургії”, 1251.3 - “Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості”, 1251.4 - “Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - “Будівлі підприємств харчової промисловості”, 1251.6 - “Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості”, 1251.7 - “Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості”, 1251.8 - “Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості”, 1251.9 - “Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне”.
Як вбачається з матеріалів справи позивач є власником виробничих будівель, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з нежитлових приміщень: основна виробнича будівля літ. А-2, прибудова літ. Б-1, (перший поверх: коридор, майстерні, кабінети, роздягальні, душеві та туалети, другий поверх: коридор, кабінети, актовий зал, сходова клітка), сторожка літ. С-1 (підстанції) (а.с. 103, 104, 105). 
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань встановлено, що відповідач  зареєстрований в якості фізичної особи – підприємця та одним з видів діяльності відповідача є «Виробництво інших виробів із бетону гіпсу та цементу».
Як на доказ використання вказаних об`єктів за функціональним призначення відповідач надав суду першої інстанції Сертифікат серії ААА № 00135, який підтверджує, що ОСОБА_1 є авторизованим користувачем пакета технологій торгової марки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », співробітники ФОП ОСОБА_1 є визнаними фахівцями в галузі виробництва виробів по технології « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який є дійсним до 31 грудня 2011 року, а також надана довідка ФОП ОСОБА_2 від 28.09.2020 року, відповідно до якої було зазначено, що в 2006 році ФОП ОСОБА_1 пройшов навчання та отримав Сертифікат ААА № 000135 (т. 1 а.с. 137, 138).
Однак, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що вказані документи не є доказами використання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь – якого виду).
При цьому, розміщення в майстернях обладнання для виготовлення виробів з архітектурного бетону не є доказом використання як будівель майстерень, так і обладнання за функціональним призначенням.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем до податкового органу були подані податкові декларації платника єдиного податку – фізичної особи – підприємця за І квартал 2018 року, півріччя 2018 року, за ІІІ квартали 2018 року, за 2018 рік. Суд зазначає, що відповідачем у податкових деклараціях за півріччя 2018 року, за ІІІ квартали 2018 року, за 2018 рік визначений вид діяльності у звітних періодах згідно КВЕД лише «надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів» (т. 1 а.с. 64-72).
Зазначені обставини підтверджують, що позивач не використовував об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у його власності, за функціональним призначенням для промислового виробництва та не отримував дохід від їх використання у 2018 році.
Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідач належні йому об`єкти нерухомості не використовував за функціональним призначенням, тобто у використанні для промислового виробництва у 2018 році.
Враховуючи те, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), суд зазначає про відсутність у позивача пільг щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 57.3 статті 57 ПК України передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Пунктом 58.2 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу (п. 58.3 ст. 58 ПК України).
Матеріалами справи підтверджено, що податкове повідомлення – рішення від 20 травня 2020 року № 0241056-4610-0581 направлено на адресу відповідача: пр. Пілотів, буд. 2-А, м. Маріуполь, Донецька область, 87554, однак поштове відправлення повернуто на адресу позивача з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Отже, виходячи з положень Податкового кодексу України, суд вважає, що податкове повідомлення – рішення належним чином направлено на адресу відповідача. 
В зв`язку з наявною заборгованістю та на підставі картки особового рахунку платника податків, податковим органом прийнято податкову вимогу № 16869-54 від 05 грудня 2019 року на суму 26643,22 грн. (т. 1 а.с. 7). Зазначена податкова вимога направлена рекомендованим листом з повідомленням на адресу відповідача, однак поштове відправлення було повернуто на адресу позивача з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1 а.с. 8).
Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (код бюджетної класифікації 18010300; Лівобережний район м. Маріуполя) в сумі 23071,43 грн., а саме:  23071,43 грн. - борг виник 28.08.2019 - донараховано згідно податкового повідомлення - рішення форми «Ф» від 20.05.2019 № 0241056-4610-0581 на суму 23071,43 грн. за 2018 рік (ППР направлено на податкову адресу платника податків, та поштове відправлення повернуто з відміткою відділення зв`язку «за закінченням терміну зберігання»). Зазначене вище податкове повідомлення - рішення в адміністративному чи в судовому порядку не оскаржувалось. Об`єкт нерухомості знаходиться в Лівобержному районі м. Маріуполя Донецької області: проспект 1 Травня, будинок 104 в м. Маріуполі Донецької області. 
Згідно п. 87.1, 87.2 ст. 87 Податковий кодекс України джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.
Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.
Відповідно до п. 87.11 ст. 87 Податкового кодексу України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
Відповідно до інтегрованої картки платника податків (код бюджетної класифікації 18010900 (орендна плата з фізичних осіб) встановлено, що станом на 30.11.2019 року за відповідачем обліковується податковий борг з орендної плати в розмірі 26633,90 грн. (т. 2 а.с. 34-36).
Крім того, з інтегрованої картки платника податків (код бюджетної класифікації 18010700 (земельний податок з фізичних осіб) встановлено наявність заборгованості в сумі 9,32 грн. станом на 30.11.2019 року (т. 2 а.с. 37-40).
З огляду на вищевикладене, Головне управління ДПС у Донецькій області правомірно звернулось до суду з даним адміністративним позовом, а вимога про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг в розмірі 23071,43 грн., а саме: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 23071,43 грн. є обґрунтованою.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням вищевикладеного,  суд апеляційної інстанції  дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                     ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 200/5647/20-а – залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 19 квітня 2021 року
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 квітня 2021 року.

Судді                                                                                     А.В. Гайдар
                                                                                               А.А. Блохін
                                                                                         І.Д. Компанієць