ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/1255/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кібенко   О.   Р. – головуючого, Кондратової   І.   Д., Стратієнко   Л.   В., 

за участю секретаря судового засідання – Шпорта   О.   В.,
представників учасників справи: 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерна група "Арей" – Спиридонова   К.   С. (адвокат),
Військової частини НОМЕР_1 – Москаленка   Ю.   Г.,
Міністерства оборони України – Борецького   І.   М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерна група "Арей"
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 (суддя:   Приходько   І.   В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 (колегія суддів у складі: Пономаренка   Є.   Ю., Дідиченко   М.   А., Поляк   О.   І.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерна група "Арей"
до Військової частини НОМЕР_1 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Міністерства оборони України
про визнання недостовірною та спростування інформації.
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.          12.11.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерна група "Арей" (далі – ТОВ   "Інженерна група "Арей") звернулося в Господарський суд міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , яка є Центральним науково-дослідним інститутом озброєння та військової техніки Збройних Сил України (далі – Інститут) про визнання недостовірною та спростування інформації, відповідно до вимог якого (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) просило: 
1.1. визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем про позивача у супровідному листі від 18.12.2019 №189/2/3889 (далі – супровідний лист), а саме:
-          "головним виконавцем ДКР не прийнято рішення щодо організації виготовлення дослідного зразка БМПВ, у тому числі щодо організації його виготовлення у промислових умовах";
- "висновок (заключення) військового представництва при головному виконавці ДКР про технічний проект на ДКР, шифр "Вавілон" не представлено, що не дає повноти оцінки щодо обґрунтованості технічних рішень, відповідності вимогам тактико-технічного завдання, щодо технологічності тощо";
- "загроза виконання ДКР з розробки БМПВ полягає у ймовірній відмові головного виконавця щодо продовження робіт після виконання етапу розробки робочої конструкторської документації";
1.2. зобов`язати Інститут протягом 10 днів з дати набрання рішенням суду законної сили відкликати супровідний лист від 18.12.2019 №   189/2/3889; 
1.3. зобов`язати Інститут спростувати протягом 10   днів з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію про позивача аналогічним способом – шляхом направлення на ім`я заступника Міністра оборони України з питань європейської інтеграції (далі – заступник міністра) листа відповідного змісту.
2.          За доводами позивача, наведена інформація є недостовірною та завдає шкоди діловій репутації ТОВ "Інженерна група "Арей", оскільки за наслідками проведеної комісією перевірки виконання дослідно-конструкторської роботи, шифр "Вавілон" (далі – ДКР) за державним контрактом від 03.12.2018 №   403/2/18-3 (далі – державний контракт) не зафіксовано жодних зауважень щодо промислового устаткування позивача, щодо промислових умов (промислові умови комісією не перевірялися), що свідчить про факт здійснення головою комісії (посадовою особою відповідача) діяння, що містить юридичний склад правопорушення – поширення недостовірної інформації про позивача.
3.          Позивач вказував на сукупність обставин, що підтверджують неправомірність дій відповідача, зокрема:
-          недостовірна інформація про позивача зафіксована в офіційному документі (супровідному листі) та доведена до відома адресата – заступника міністра;
-          поширена недостовірна інформація стосується позивача, а саме виконання ним взятих на себе зобов`язань за державним контрактом;
-          поширена головою комісії інформація не відповідає дійсності, правдивість якої спростована доводами, викладеними у позовній заяві та доданими до неї доказами;
-          поширення недостовірної інформації завдало значної шкоди діловій репутації позивача як суб`єкта господарювання, одним із основних видів економічної діяльності якого є виробництво військових транспортних засобів; 
-          поширення недостовірної інформації фактично може призвести до припинення співробітництва між позивачем та замовником за державним контрактом, наслідком чого може бути зрив виконання ДКР та нанесення шкоди обороноздатності країни.
4.          Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що позивач просив визнати недостовірною та спростувати інформацію, яка міститься у листі, що є службовим документом, складеним головою комісії на виконання своїх обов`язків, покладених на нього безпосередньо наказом від 16.12.2019 №   179. Також, відповідач стверджував, що Інститут не приймав участі у заходах щодо перевірки позивача, у зв`язку з чим є неналежним відповідачем. 

Фактичні обставини справи встановлені судами
5.          ТОВ   "Інженерна група "Арей" (виконавець) у межах державного оборонного замовлення зобов`язалося виконати дослідно-конструкторську роботу (ДКР) за державним контрактом.
6.          У період з 16.12.2019 по 18.12.2019 відбулася перевірка стану виконання ДКР за державним контрактом; підставою для проведення перевірки став наказ тимчасово виконуючого обов`язки директора Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки Міністерства оборони України (далі – Міністерство) від 16.12.2019 №   179 (далі – наказ №   179).
7.          Цим наказом утворено комісію з перевірки стану виконання робіт за ДКР (далі – комісія); головою комісії призначено начальника Інституту генерал-майора Чепкова   І.   Б., якому доручено організувати роботу комісії на базі ТОВ "Інженерна група "Арей" у період з 16.12.20219 по 18.12.2019 та скласти акт оцінки стану виконання робіт за результатами роботи комісії, який подати на затвердження заступнику міністра 18.12.2019 у встановленому порядку.
8.          18.12.2019 за результатами перевірки стану виконання ДКР комісія склала акт перевірки (далі – акт перевірки), який направлений на ім`я заступника міністра для затвердження супровідним листом.
9.          Акт перевірки не містить зауважень, у розділі "висновок" значиться, що технічна документація на ДКР в цілому відповідає умовам державного контракту. Акт перевірки містить розділ "Рекомендації комісії", в якому, зокрема, зазначено перелік настанов комісії рекомендаційного характеру.
10.          Заступник міністра затвердив Акт без письмових зауважень. 
11.          Генерал-майор Чепков   І.   Б., як начальник Інституту, включив у супровідний лист перелік власних зауважень та пропозицію опрацювати питання порядку подальшого виконання ДКР за державним контрактом. 
12.          Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Інститут є юридичною особою (код 24292711), керівником якої є Чепков   І.   Б. 
13.          Інститут є головною науково-дослідною установою Міністерства оборони України (далі - Міністерство оборони) з дослідження проблем воєнно-технічної політики (ВТП) у сфері розвитку озброєння та військової техніки і призначений для проведення фундаментальних і прикладних досліджень, спрямованих на наукове обґрунтування пріоритетних напрямів ВТП стосовно проблем створення новітнього озброєння, розробок (модернізації), продовження ресурсу, утилізації озброєння та військової техніки, засобів ураження, боєприпасів, техніки та засобів спеціального призначення (ОВТ), перспектив розвитку ОВТ, оборонних технологій та оборонно-промислового комплексу (ОПК), науково-методичного забезпечення формування і реалізації ВТП, державних цільових оборонних програм розвитку (ДЦОПР) ОВТ, Державного оборонного замовлення (ДОЗ) та заходів міжнародного військового-технічного співробітництва, науково-технічного супроводження (НТС) розробок (модернізації), продовження ресурсу, утилізації ОВТ, а також забезпечення функціонування системи охорони інтелектуальної власності під час наукових досліджень (п.   1 Положення про Центральний науково-дослідний інститут озброєння та військової техніки Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства від 18.07.2016 №   365, далі – Положення).
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
14.          Господарський суд міста Києва рішенням від 26.08.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020, у позові відмовив з підстав відсутності порушеного або оспорюваного права позивача.
15.          Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з такого: 
-          інформація, яку позивач просив визнати недостовірною, викладена ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків, а тому відсутні підстави вважати Інститут неналежним відповідачем;
-          викладення у супровідному листі начальником Інституту недоліків (які, на його переконання, мали місце під час виконання відповідної ДКР), а також надання певних пропозицій щодо порядку подальшого виконання ДКР, відбулося у зв`язку з реалізацією уповноваженої особи прав та виконання функціональних обов`язків, покладених на таку особу (як керівника Інституту, а також, як голову комісії) Міністерством;
-          інформація стосовно позивача, яка була доведена до відома заступника міністра, носить виключно службовий характер, її основною метою є ініціювання конструктивного вирішення питання щодо порядку подальшого виконання ДКР, а не формування негативної думки щодо діяльності позивача;
-          окрім розділу "висновок" (в якому значиться, що технічна документація на ДКР в цілому відповідає умовам державного контракту), акт перевірки також містить розділ "Рекомендації комісії", в якому, зокрема, зазначено перелік настанов комісії рекомендаційного характеру, частина з яких також була окреслена керівником Інституту в оспорюваному листі;
-          у поясненнях Міністерство вказувало про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача з огляду на приписи Положення про представництва державних замовників з оборонного замовлення на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2009 №   1107; 
-          Міністерство також неодноразово наголошувало, що інформація, яка викладена у супровідному листі, є правдивою, тоді як відсутність висновку (заключення) окремо підтверджується листом начальника військового представництва від 17.04.2020 №   536/806;
-          позивач не довів належними та допустимими доказами, що інформація, яка викладена у супровідному листі, завдала значної шкоди його діловій репутації, як суб`єкту господарювання;
-          посилання позивача на те, що розповсюджена інформація могла негативно вплинути на правовідносини з іншими контрагентами є недоведеними, оскільки супровідний лист адресований саме заступнику міністра та носив виключно службовий характер;
-          у даному випадку мала місце реалізація посадовою особою власних повноважень та функціональних обов`язків, що, відповідно, не може розглядатися як поширення недостовірної інформації (постанова Вищого господарського суду України від 18.07.2013 у справі №   5011-64/9991-2012);
-          відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
16.          Суд першої інстанції послався на ст.   ст.   34, 68 Конституції України, ст.   ст.   3, 15, 16, 89, 94, 200, 201, 277 Цивільного кодексу України (далі – ЦК), ст.   ст.   7, 13, 46, 74 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК), ст.   30 Закону "Про інформацію", ст.   10 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань", п.   п.   1, 4, 8, 9, 12, 13 Положення, п.   11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №   1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи". 
17.          Ухвалюючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що:
-          лист від 18.12.2019   №   189/2/3889, з яким надано на затвердження заступнику міністра акт перевірки стану виконання робіт за ДКР, є службовим документом, що призначений для обміну інформацією між установами, органами військового управління, структурними підрозділами Міністерства; 
-          складення цього листа відбулося у зв`язку з виконанням уповноваженою особою – начальником Інституту генерал-майором Чепковим   І.   Б. функціональних обов`язків, покладених на нього як на голову комісії з перевірки стану виконання ДКР, чим спростовуються доводи скаржника про те, що цією посадовою особою без наявних на це відповідних повноважень була викладена недостовірна інформація у листі;
-          наведена у цьому листі інформація стосовно позивача носить виключно службовий характер та її основною метою є ініціювання конструктивного вирішення питання щодо порядку подальшого виконання ДКР, а не формування негативної думки щодо діяльності позивача;
-          у даному випадку мала місце реалізація посадовою особою власних повноважень та функціональних обов`язків, що, відповідно, не може розглядатися як поширення недостовірної інформації; 
-          позивач не довів обставин про те, що: відомості (дані), з приводу яких виник спір, є негативною та такою, що принижує репутацію позивача, інформацією; порушення права позивача відбулося у вигляді негативного впливу такої інформації на його ділову репутацію, в тому числі через зниження його ділової активності у сфері діяльності товариства, тощо;
-          саме лише посилання на ймовірну загрозу одностороннього розірвання державного контракту з Міністерством через викладену в листі інформацію не може бути підставою для захисту ще не порушеного права позивача;
-          пославшись на те, що він є одним із небагатьох виробників важкої бронетехніки, позивач натомість не надав доказів, що внаслідок викладеної у листі інформації відбулося зниження ділової активності товариства у сфері його діяльності. Тож, з огляду на ненадання доказів, які б свідчили про наявність шкоди, завданій діловій репутації ТОВ "Інженерна група "Арей" та формам її прояву, суд дійшов висновку про відсутність у позивача порушеного права, що також є самостійною підставою для відмови у позові.
18.          Суд апеляційної інстанції послався на положення ст.   ст.   3, 15, 16, 91, 277 ЦК, ст.   ст.   1, 2, 27 Закону "Про інформацію", п.   4 Положення про Міністерство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №   671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 №   730), п.   п.   3.4, 6.3 Інструкції з діловодства та документування управлінської інформації в електронній формі в Міністерстві та Генеральному штабі Збройних Сил України, затвердженої наказом від 26.07.2018 №   370. 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог
19.          14.12.2020 ТОВ "Інженерна група "Арей" звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від   26.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від   16.11.2020, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи учасників справи
20.          Скаржник посилається на п.   п.   3, 4 ч.   2 ст.   287 ГПК; вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень ст.   277 ЦК у контексті можливості поширення недостовірної інформації, яка була викладена посадовою особою у службовому документі; стверджує, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази недостовірної інформації, поширеної відповідачем про позивача та не задовольнили клопотання про призначення експертизи.
21.          Так, скаржник зазначає, що:
-          суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Вищого господарського суду України від 18.07.2013 у справі № 5011-64/9991-2012, оскільки вони стосуються обставин справи та правовідносин, які не є тотожними до обставин справи та правовідносин у справі, що розглядається. Крім того, в порушення частини четвертої ст.   236 ГПК, ці висновки не є висновками Верховного Суду; 
-          фактично станом на сьогодні відсутня правозастосовна практика з питання, чи може бути спростована недостовірна інформація, яка викладена щодо певної особи у службовому документі;
-          суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про призначення судової лінгвістичної експертизи мовлення із питаннями про те, чи є висловлювання, що викладені у супровідному листі, твердженнями про факти чи оціночними судженнями; чи мають ці висловлювання негативний характер щодо головного виконавця ДКР; чи формують вказані висловлювання думку, що існує загроза виконання ДКР з розробки дослідного зразка головним виконавцем ДКР. Наведене порушення норм процесуального права унеможливило встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме визначення та з`ясовування, чи є інформація про позивача фактичним твердженням, чи оціночним судженням. 
22.          У відзиві на касаційну скаргу Інститут проти її задоволення заперечує, посилаючись на таке:
-          супровідний лист є листом, який службова особа (Чепков   І.   Б.) надіслав разом з актом перевірки та в якому висловив свої думки, які являють собою оціночні судження, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості;
-          супровідний лист з актом перевірки – це документ, призначений для обміну інформацією між установами, органами військового управління, структурними підрозділами Міністерства, та відповідає вимогам керівних документів;
-          лист містить внутрівідомчу службову кореспонденцію, яка не призначається для розповсюдження;
-          позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які доводять, що інформація, яка викладена у супровідному листі, завдала значної шкоди його діловій репутації.
Надходження касаційної скарги на розгляд Верховного Суду
23.          Верховний Суд ухвалою від 04.02.2021 відкрив касаційне провадження, розгляд касаційної скарги призначив на 03.03.2021.
24.          В судових засіданнях 03.03.2021 та 24.03.2021 оголошувалися перерви.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА 
25.          Частиною 1 ст. 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
26.          Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.  
27.          Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦК юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
28.          Відповідно до ст. 94 ЦК юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК.
29.          Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
30.          Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями (ч. 2 ст. 200 ЦК).
31.          Згідно зі ст.   201 ЦК особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
32.          Відповідно до ст.   275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, зокрема, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК).
33.          Статтею    277 ЦК передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
34.          Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. 
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Предмет доказування
35.          Розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; 
г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18).
36.          Згідно з положеннями статей 277, 302 ЦК та 74 ГПК позивач повинен довести факт   поширення відповідачем інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.
37.          Таким чином, у цій справі суд мав відповісти на такі питання: 
-          яку юридичну особу представляла особа, що є автором листа (Інститут чи Міністерство); 
-          чи є поширенням інформації, викладення її в супровідному листі, складеному керівником Інституту – головою комісії, створеної за наказом Міністерства, і адресованого самому Міністерству як стороні державного контракту, щодо питань виконання цього контракту; 
-          чи є інформація, викладена у супровідному листі, оціночними судженнями; 
-          чи є інформація, викладена у супровідному листі, достовірною; 
-          чи порушуються поширенням інформації особисті немайнові права позивача. 
Яку юридичну особу представляв генерал-майор Чепков   І.   Б. – Інститут чи Міністерство?
38.          Генерал-майор Чепков   І.   Б. увійшов до складу комісії з перевірки стану виконання робіт за ДКР як представник Інституту. 
39.          Водночас, сама комісія була створена за наказом директора Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки Міністерства від 16.12.2019 №   179 (далі – Комісія) на виконання доручення заступника міністра. 
40.          Таким чином, комісія є тимчасовим органом, створеним Міністерством, для перевірки стану виконання робіт за державним контрактом. 
41.          Генерал-майор Чепков   І.   Б. очолив цю комісію, тобто був не тільки представником Інституту у складі комісії (як тимчасового органу Міністерства), але й її головою. 
42.          Суди встановили, що повноваження генерала-майора Чепкова   І.   Б. як голови комісії, були регламентовані наказом №   179: 
-          у період 16– 18 грудня 2019 організувати роботу комісії на базі ТОВ "Інженерна група "Арей";
-          за результатами роботи комісії скласти акт оцінки стану виконання робіт з ДКР, який подати на затвердження заступнику міністра.
43.          Супровідний лист, з яким був направлений акт перевірки, підписаний Чепковим   І.   Б як начальником Інституту, а не як головою Комісії, створеної Міністерством.  
44.          Цей лист містив в тому числі ряд окремих міркувань (застережень), висловлених Чепковим   І.   Б., щодо ризиків, пов`язаних із виконанням державного контракту, що не відображалися в акті перевірки, що був підписаний без зауважень як головою комісії, так і всіма членами комісії, а також представником ТОВ "Інженерна група "Арей". 
45.          З цих підстав, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що у спірних правовідносинах генерал-майор Чепков   І.   Б. представляв  Інститут.
46.          Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 277 ЦК належним відповідачем у справі є Інститут, тобто юридична особа, у якій працює генерал-майор Чепков   І.   Б.
Чи відбулося поширення інформації шляхом її викладення в супровідному листі? 
47.          Суди виходили з того, що інформація наведена у листі стосовно позивача носить виключно службовий характер та її основною метою є ініціювання конструктивного вирішення питання щодо порядку подальшого виконання ДКР шифр "Вавілон", і у даному випадку мала місце реалізація посадовою особою власних повноважень та функціональних обов`язків, що, відповідно, не може розглядатися як поширення недостовірної інформації.
48.          Верховний Суд не може повністю погодитися з таким висновками, і вважає, що спростування інформації, яка, на думку позивача, є недостовірною і порушує його особисті немайнові права, поширена в службових листах, може розглядатись судом у порядку, передбаченому статтею 277 ЦК.
49.          Відповідно до усталеної судової практики під   поширенням інформації   слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв’язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
50.          Суди встановили, що Інститут, хоча й знаходиться у підпорядкуванні Міністерства, але є самостійною юридичною особою. 
51.          Згідно з п. 3.4 Інструкції з діловодства та документування управлінської інформації в електронній формі в Міністерстві та Генеральному штабі Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства № 370 від 26.07.2018, службовий лист – це документ, призначений для обміну інформацією між установами, органами військового управління, структурними підрозділами. Службові листи складаються з метою обміну інформацією, як: відповіді про виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях (резолюціях) вищих посадових осіб; відповіді на запити, звернення народних депутатів України, а також кореспонденцію Верховної Ради України; відповіді на виконання доручень установ вищого рівня; відповіді на запити інших установ; відповіді на звернення громадян; відповіді на запити на інформацію; ініціативні листи; супровідні листи.
52.          Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог з посиланням на висновок, що містився у постанові Вищого господарського суду України від 18.07.2013 у справі №   5011-64/9991-2012, в якому зазначено: у даному випадку мала місце реалізація посадовою особою власних повноважень та функціональних обов`язків, що, відповідно, не може розглядатися як поширення недостовірної інформації.
53.          Верховний Суд погоджується з доводами позивача, що цей висновок не є висновком Верховного Суду і, більш того, він ухвалений судом касаційної інстанції щодо правовідносин, які не є подібними (позивач звернувся з позовом до державної податкової інспекції про спростування недостовірної інформації, викладеної в акті податкової перевірки та відкликання актів податкової перевірки). Правовідносини між платником податків та державним органом щодо порядку проведення перевірок врегулювані податковим законодавством і інформація, викладена в акті перевірки, не спростовується в порядку, передбаченому ЦК та Законом "Про інформацію". 
54.          Те, що такий лист був службовим листом, складеним "посадовою особою при виконанні власних повноважень та функціональних обов`язків", жодним чином не впливає на юридичну кваліфікацію відповідних дій як поширення інформації. 
55.          Для кваліфікації дій посадової особи як "поширення інформації" необхідно встановити: 
(1) чи був службовий документ, що містить інформацію, направлений за межі організації (юридичної особи), де працює відповідна посадова особа (тобто перевірити, чи не є цей документ внутрішнім документом організації, що виключає його поширення); 
(2) чи не регулюються відносини з виготовлення та направлення цього службового документу спеціальним законодавством, що виключає застосування норм ЦК (податковим, митним, кримінально-процесуальним тощо). 
56.          У справі, яка переглядається, суди встановили, що шляхом направлення супровідного листа генерал-майор Чепков   І.   Б. як керівник Інституту поширив інформацію щодо позивача, а саме повідомив Міністерству як замовнику за державним контрактом свої міркування (застереження) щодо ризиків невиконання державного контракту, пов`язаних з позивачем. Відповідач не був стороною цього державного контракту, тобто між позивачем та відповідачем були відсутні договірні відносини. Відповідач не є державним органом, позивач і відповідач не знаходилися в адміністративних відносинах між собою. 
57.          Тобто, у цій справі суди не встановили обставини, які б виключали застосування до правовідносин ст. 277 ЦК та Закону "Про інформацію". Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність такого елементу як "поширення інформації" в діях Інституту.
Чи є інформація, викладена у супровідному листі, достовірною? 
58.          Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з’ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
59.          За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом (постанови Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/13556/18, від 21.11.2019 у справі № 927/791/18, від 18.03.2021 у справі № 927/791/18).
60.          Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). 
61.          Розглядаючи дану справу, суди прямо не визначили характеру інформації, яка містилася у супровідному листі (твердження про факти чи оціночні судження), хоча відповідач неодноразово вказував на те, що така інформація є оціночними судженнями, а позивач подавав клопотання про проведення судової лінгвістичної експертизи для визначення характеру поширеної інформації (чи є вона оціночними судженнями, чи є вона негативною, чи формують висловлювання думку, що існує загроза виконання державного контракту позивачем), у якому суд першої інстанції відмовив. 
62.          Втім, зі змісту судових рішень можна дійти висновку, що частину інформації, яка була викладена в листі, суди перевірили на предмет її достовірності. А іншу інформацію вважали оціночними судженнями, рекомендаціями, міркуваннями. 
63.          Інформація про те, що "головним виконавцем ДКР не прийнято рішення щодо організації виготовлення дослідного зразка БМПВ, у тому числі щодо організації його виготовлення у промислових умовах", а також те, що "висновок (заключення) військового представництва при головному виконавці ДКР про технічний проект на ДКР, шифр "Вавілон" не представлено, що не дає повноти оцінки щодо обґрунтованості технічних рішень, відповідності вимогам тактико-технічного завдання, щодо технологічності тощо" є твердженням про факти. Судами не встановлено обставин, які б підтверджували, що така інформація не відповідає дійсності або викладена неправдиво.
64.          Виготовлення дослідного зразка – це третя стадія виконання державного контракту, а на момент проведення перевірки комісією позивач тільки розпочав другу стадію виконання контракту, яка мала завершитися 15.09.2020 (розроблення робочої конструкторської документації для виготовлення дослідного зразка), що визнається та не оспорюється сторонами. Акт перевірки крім розділу "висновок" (в якому зазначено, що технічна документація на ДКР в цілому відповідає вимогам відповідного ТТЗ та відповідає умовам державного контракту), також містить розділ "Рекомендації комісії", в якому, зокрема зазначено перелік настанов комісії рекомендаційного характеру, частина з яких стосується питань організації виготовлення дослідного зразка. Таким чином, відповідна інформація у супровідному листі відповідає дійсності. 
65.          Суди встановили, що позивач дійсно не отримував висновок (заключення) військового представництва при головному виконавці ДКР про технічний проект на ДКР. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач зазначає, що цей висновок не потрібний і має місце перекручування інформації.
66.          Водночас, Верховний Суд виходить з того, що в листі відсутня інформація про порушення чи не виконання виконавцем ДКР і лише констатовано, що ним не представлено відповідного висновку, що є правдою. У даному випадку має місце суб`єктивне сприйняття позивачем відповідної інформації як неповної (перекрученої) та негативної для нього, яка у загальному розумінні такої не є, що виключає можливість спростування цієї інформації як недостовірної. У такому разі позивач, який вважає, що такий висновок непотрібний взагалі, не позбавлений права на відповідь, тобто, права на викладення власної точки зору щодо поширеної інформації та власне тлумачення обставин.  
67.          Інформація про те, що "загроза виконання ДКР з розробки БМПВ полягає у ймовірній відмові головного виконавця щодо продовження робіт після виконання етапу розробки робочої конструкторської документації" не містить достатньо конкретних фактів, які можна перевірити на предмет достовірності, є оціночним судженням відповідача щодо ризиків виконання державного контракту, тому не може бути спростована. 
Чи вплинула інформація, яка містилася в супровідному листі, на ділову репутацію позивача? 
68.          Відповідно до   ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання. Отже, матеріально-правовий аспект захисту прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені.
69.          Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених      або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на пред`явлення      позову      у особи виникає після порушення її права. Тобто, захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено, чи ні.
70.          При вирішенні спору про визнання недостовірною та спростування інформації підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3,   15,   16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав визнання недостовірною та спростування інформації, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
71.          Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
72.          Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач не довів того, що: відомості (дані), з приводу яких виник спір, є інформацією, яка є негативною та такою, що принижує репутацію позивача. 
73.          Суди вказали, що пославшись на те, що він є одним із небагатьох виробників важкої бронетехніки, позивач не надав доказів того, що внаслідок викладеної у листі інформації відбулося зниження ділової активності позивача у відповідній сфері   його діяльності.
74.          Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довів негативного впливу інформації, яка містилася в супровідному листі, на його ділову репутацію. 
75.          Твердження позивача про порушення його особистих немайнових прав не доведено. Саме лише посилання позивача на ймовірну загрозу одностороннього розірвання державного контракту з Міністерством, через викладену в листі інформацію, не може бути підставою для захисту ще не порушеного права позивача на ділову репутацію. 
76.          Верховний Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що направлення супровідного листа не мало для позивача жодних негативних юридичних наслідків – акт перевірки було затверджено без зауважень, державний контракт не був розірваний, за твердженнями самого позивача на оплату замовником робіт за державним контрактом супровідний лист не вплинув. Представник Міністерства підтвердив у судовому засіданні, що позивач надавав Міністерству пояснення з питань, поставлених у супровідному листі, і такі пояснення повністю задовольнили Міністерство як сторону державного контракту. Сторони також підтвердили, що станом на 2021 рік позивач продовжує виконувати державний контракт.
77.          Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій, що інформація стосовно позивача, яка була доведена відповідачем супровідним листом до відома заступника міністра носила виключно діловий, рекомендаційний характер, її основною метою було ініціювання конструктивного вирішення питання щодо порядку подальшого виконання ДКР, а не формування негативної думки щодо діяльності позивача, а тому ця інформація негативно не вплинула і не могла вплинути на ділову репутацію позивача. 
78.          Таким чином,      Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що право позивача порушено не було (його ділова репутація не постраждала), що є самостійною підставою для відмови у позові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
79.          Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
80.          Відповідно до ч.   ч.   1, 3, 4 ст.   311 ГПК суд змінює судове рішення, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених   ст.   300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.
81.          Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму статті 277 ЦК та дійшли помилкових висновків про відсутність такого елементу як "поширення інформації" в діях Інституту з тих підстав, що у даному випадку мала місце реалізація посадовою особою власних повноважень та функціональних обов`язків, але це не призвело до ухвалення незаконного рішення.
82.          Враховуючи викладене, касаційну скаргу ТОВ   "Інженерна група "Арей" необхідно задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення – змінити з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови та залишити без змін в іншій частині.
Судові витрати
83.          Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про зміну мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень та залишення без змін їх резолютивних частин щодо відмови в позові, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ: 
1.          Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерна група "Арей" задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 у справі №   910/1255/20 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
3.          В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 у справі №   910/1255/20 залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий   суддя                                                            О.   Кібенко

Судді                                                                                          І.   Кондратова

                                                                                          Л.   Стратієнко