Ухвала
іменем України 
19 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 727/11035/19
провадження № 51-1852 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 2 листопада 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 12 січня 2021року щодо ОСОБА_4 ,   
в с т а н о в и в:
за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 2 листопада 2020 року засуджено
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , який має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз —за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2018 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді арешту на строк 6 місяців,
за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 12 січня 2021 року зазначений вирок залишив без зміни.
 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він
9 вересня 2019 року близько 19:00, перебуваючи на вулиці Матросовій, 2 у 
м. Чернівцях, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, підійшов до автомобіля марки ВАЗ-2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 відкрив двері автомобіля та викрав із сумочки, що лежала на передньому пасажирському сидінні 1320 грн, документи і паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_6 . Водночас, злочинні дії ОСОБА_4 були помічені власником автомобіля, який почав голосно кричати і вимагати припинити їх. ОСОБА_4 , усвідомлюючи факт його викриття потерпілим і бажаючи довести свої дії до кінця, утік з місця події з викраденим майном, чим завдав ОСОБА_6 майнової шкоди на загальну суму 1320 грн.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Також, не оспорюючи факту вчинення злочину, захисник вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, на його думку, дії засудженого за ч. 2 ст. 186 КК кваліфіковано неправомірно, вважає, що в його діях наявний склад іншого злочину, передбаченого ст. 185 КК.
Стверджує, що суд першої інстанції не дотримався вимог щодо необхідності перевірки доказів на їх належність та допустимість, а апеляційний суд порушив принцип безпосередності дослідження доказів і не усунув порушень, допущених судом першої інстанції. Крім того, зазначає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про повторне дослідження доказів та обставин справи, чим порушив норми кримінально процесуального закону.
Також вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не враховали конкретних обставин справи та особу засудженого, що в сукупності давало суду, на його думку, підстави при призначенні покарання, застосувати ст. 69 КК.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Так, згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу (далі—КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати  та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Зі змісту касаційної скарги захисника убачається, що він, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірку в силу  ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Разом із тим висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у скоєнні відкритого викрадення чужого майна, вчиненого повторно, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі показань, наданих у судовому засіданні потерпілим ОСОБА_6 , який повідомив, що 9 вересня 2019 року о 19:00 він на своєму автомобілі марки ВАЗ-2105  приїхав на вул. Матросова в м. Чернівцях та пішов по воду до криниці. У автомобілі залишив сумку з особистими речами та документами. Пройшовши декілька метрів, озирнувся і побачив, що в його автомобілі перебуває засуджений і щось там шукає, він почав кричати до нього, вимагаючи зупинитися. Однак, ігноруючи вимоги та усвідомлюючи, що злочинні дії викриті,
ОСОБА_4 з місця події з викраденим майном втік, заподіявши потерпілому шкоду на суму 1320 грн. 
Вказані показання потерпілого узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, підстав не довіряти їм у суду не було.
Крім того, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджено письмовими доказами, а саме:
- заявою ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення від 9 вересня 2019 року в якій просить вжити заходів щодо невідомої особи, яка із автомобіля припаркованого на АДРЕСА_2 , відкрито викрала документи та гроші;
- протоколом огляду місця події від 9 вересня 2019 року, відповідно до якого було оглянуто автомобіль марки ВАЗ-2105, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час огляду кузова виявлені пошкодження і подряпини. В салоні автомобіля наявні особисті речі потерпілого;
- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 
10 вересня 2019 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 упізнав засудженого ОСОБА_4 , як особу, яка відкрито викрала його майно;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 27 вересня 2019 року  із застосуванням технічних засобів фіксації, за участю потерпілого ОСОБА_6 , який розповів про обставини вчиненого щодо нього злочину; 
- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 
10 березня 2019 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_7 упізнала
ОСОБА_4 , якого бачила на АДРЕСА_3 9 вересня 2019 року неподалік від місця вчинення злочину.
Зі змісту ухвали апеляційного суду убачається, що наведені у касаційній скарзі доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій засудженого, які за змістом є аналогічні доводам апеляційної скарги, вже були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_4 без зміни, апеляційний суд у своїй ухвалі навів докладні мотиви прийнятого ним рішення, зокрема, зазначивши при цьому, що відповідно до вироку суду першої інстанції цим судом досліджено всі докази у кримінальному провадженні у їх сукупності з точки зору достатності і взаємозв`язку, покази потерпілого, свідка так і письмові докази. 
Зокрема про те, що розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.
Крім того, дії розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою викрадення майна, належить кваліфікувати як грабіж. Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (провадження  № 51-4652 км 19 від 13 лютого 2020 року).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_6 , помітивши ОСОБА_4 , який незаконно перебував у  автомобілі та порпався у його речах, почав голосно вимагати зупинитися. Засуджений, розуміючи, що його дії помічені, взяв його особисті речі й почав швидко тікати. Таким чином, ОСОБА_4 учинив дії, які розпочаті як крадіжка, але були виявлені потерпілим і, незважаючи на це, продовжені засудженим з метою заволодіння чужим майном, тому його дії належить кваліфікувати як відкрите викрадення чужого майна (грабіж). 
Такі висновки ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах кримінального провадження і з ними погоджується колегія суддів. 
Отже, доводи захисника в касаційній скарзі про неправильну кваліфікацію судом першої інстанції дій засудженого за ч. 2 ст. 186 КК є необґрунтованими.
Водночас доводи захисника стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворості покарання, яке призначене засудженому без застосування ст. 69 КК, колегія суддів вважає безпідставними
з огляду на таке.
Згідно із ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як передбачено ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої 
у санкції статті Особливої частини цього Кодексу. 
Так, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, вчинений із корисливих мотивів, дані про особу засудженого, який посередньо характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку в наркологічному диспансері, раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, також суд узяв до уваги стан здоров`я засудженого. 
Разом з тим суд врахував обставину, що пом`якшує покарання, добровільне відшкодування шкоди потерпілому, відсутність обставин, які обтяжують покарання. 
Таким чином, підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням 
ст. 69 КК за злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК, у касаційній скарзі захисника не міститься. 
Колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_4 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК і підстав вважати його явно несправедливим через суворість не вбачається.
Посилання захисника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції порушив засади безпосередності дослідження доказів та необґрунтовано відмовив у повторному дослідженні доказів і обставин справи, є неспроможними.
Так, згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У цьому кримінальному провадженні такої умови апеляційний суд не встановив. Сам по собі факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.
Таким чином, судові рішення не суперечать статтям 370, 419 КПК, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 2 листопада 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 12 січня 2021року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                     ОСОБА_3