Дата документу 14.06.2021 Справа № 331/3252/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 331/3252/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
№ 22-ц/807/1693/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Волохова Олега Вікторовича на рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що неповнолітня дитина проживає з нею та знаходиться у неї на утриманні, а відповідач з липня 2020 року добровільно матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, участі у вихованні доньки не приймає.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1 /4 частини всіх видів заробітку (доходу).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмір 1 /4 частини від усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 02 вересня 2020 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Волохова О.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. У відзиві зазначала, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Підстав для його скасування немає. З цих підстав просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду – без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання неповнолітньої дитини, та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, визначивши їх розмір в частці, як просив позивач.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 25 травня 2013 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 року у справі 331/8774/17.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини є ОСОБА_1 – відповідач по справі, а матір`ю є позивачка ОСОБА_4 ..

На теперішній час малолітня дитина проживає з матір`ю, що відповідачем не спростовано.

Судом встановлено, що розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району №25р від 26.01.2021 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 . 

Крім того, судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання доньки. 

ОСОБА_1 працює в ПВНЗ «Київський медичний університет»,отримує стабільний дохід.

Позивачка також працевлаштована в Запорізькій гімназії № 104 на посаді практичного психолога та соціального педагога.

Відповідач періодично надає грошові кошти на утримання доньки, що підтверджено випискою з банківського рахунку, долученого до відзиву.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання неповнолітньої дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 

Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов`язків щодо дитини.

За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. 

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ч.1 ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому, у відповідності з ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Підпункт 3, пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків.

Доводи скаржника, щодо пред`явлення ним позову про встановлення місця проживання дитини не є підставою для несплати аліментів на утримання дитини, яка проживає з матір`ю.

Враховуючи вищенаведені норми, а також обставини справи, зважаючи на принцип розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду вважає визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання його дитини, законним та обґрунтованим. 

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі ј частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Апеляційний суд відхиляє клопотання про зупинення провадження в справі, позаяк жодних перешкод для перевірки законності рішення суду першої інстанції не вбачає.

Та обставина, що в іншому провадженні сторони вирішують питання щодо визначення місця дитини,може мати значення для майбутнього врегулювання аліментних відносин та обов`язків сторін.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що аліменти мають бути стягнені лише після визначення місця проживання дитини, суперечить положенням ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, позаяк право дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, яке включає і право на утримання з боку батьків, не може бути відтерміноване до вирішення суперечок між батьками.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими та такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382  ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі адвоката Волохова Олега Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22 лютого 2021 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 14 червня 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков