Ухвала
Іменем України
 
28 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 314/3424/14-ц
провадження № 61-6366ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Манзенко Тетяна Леонідівна, стягувач ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргоюна бездіяльність державного виконавця Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби (далі - РВ ДВС) Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Манзенко Т. Л. під час здійснення виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення аліментів. 
Скарга мотивована тим, що в провадженні Вільнянського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 44515272 з виконання виконавчого листа № 314/3424/14-ц, виданого 09 липня 2014 року Вільнянським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 04 червня 2014 року та до повноліття дитини. Він вчасно сплачує аліменти, будь-яка заборгованість відсутня. Станом на червень 2020 року була навіть переплата, про що свідчить розрахунок заборгованості за аліментами.
Заявнику стало відомо, що 08 квітня 2020 року державним виконавцем Манзенко Т. Л. винесено постанову про арешт майна боржника в рамках цього виконавчого провадження, якою накладено арешт на усе його рухоме та нерухоме майно. Після цього він одразу ж звернувся до Вільнянського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про видачу копії постанови, яку отримав 28 серпня 2020 року.
Заявник вважав, що оскільки у нього на теперішній час відсутня заборгованість зі сплати аліментів, державний виконавець Манзенко Т. Л. зобов`язана була на підставі пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» скасувати арешт, накладений на майно постановою від 08 квітня 2020 року, однак не вчинила дій, направлених на зняття арешту, повідомивши йому в бесіді, що до досягнення дитиною повноліття арешт не буде знятий.
У зв`язку з викладеним, боржник просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Манзенко Т. Л. щодо невчинення нею дій, направлених на зняття арешту з усього його майна, у зв`язку з відсутністю заборгованості зі сплати аліментів, а також зобов`язати державного виконавця Вільнянського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.  Дніпро) Манзенко Т. Л. скасувати арешт, накладений на майно відповідно до постанови про арешт майна боржника від 08 квітня 2020 року в рамках виконавчого провадження № 44515272.
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано поважною причину пропуску строку подання скарги на бездіяльність державного виконавця та поновлено цей строк.
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Вільнянського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Манзенко Т. Л. щодо невчинення нею дій, направлених на зняття арешту з усього майна боржника ОСОБА_1 у зв`язку з погашенням заборгованості зі сплати аліментів.
Зобов`язано державного виконавця Вільнянського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Манзенко Т. Л. зняти арешт з усього майна боржника ОСОБА_1 , накладений постановою від 08 квітня 2020 року в рамках виконавчого провадження № 44515272 у зв`язку з погашенням заборгованості зі сплати аліментів.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову про відмову у задоволенні скарги.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у квітні 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Крім того, ОСОБА_1 просив поновити строк на касаційне оскарження. 
Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України (в редакції, чинній на день подання касаційної скарги) учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, він підлягає поновленню.
Разом з тим, у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Судами встановлено, що в провадженні Вільнянського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 44515272 з виконання виконавчого листа № 314/3424/14-ц, виданого 09 липня 2014 року Вільнянським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 04 червня 2014 року та до повноліття дитини.
Постановою державного виконавця Вільнянського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Манзенко Т. Л. від 08 квітня 2020 року в межах виконавчого провадження № 44515272 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а. с. 21).
Відповідно до статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктами 6, 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (частина друга статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», арешт з майна у наведених випадках знімається державним виконавцем в межах виконавчого провадження. Зокрема, пунктом 7 частини четвертої даної статті передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що арешт коштів боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Скасовуючи ухвалу місцевого суду та відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що державний виконавець, 08 квітня 2020 року, встановивши наявність заборгованості боржника за аліментами, приймаючи постанову про накладення арешту на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 44515272, діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що погашення боргу за аліментами ОСОБА_1 після винесення державним виконавцем постанови від 08 квітня 2019 року, вказує на те, що арешт став дієвим способом, який спонукав боржника виконувати рішення суду про стягнення з нього аліментів. Будь-яких інших даних про можливість забезпечення виконання рішення в інший спосіб в матеріалах справи не міститься. Крім того, ОСОБА_1 постійно змінює місце роботи.
Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що боржник не довів суду чим постанова виконавця про арешт його майна, яка носить тимчасовий характер, порушує права боржника та не надав жодних доказів наявності у нього у власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна і не зазначив як вказаний арешт перешкоджає йому користуватись майном, а тому висновок суду про відсутність неправомірної бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні щодо не зняття арешту з майна боржника є правильним.
Зі змісту касаційної скарги, судового рішення, що оскаржується, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, у касаційній скарзі не зазначено.
Керуючись статтями 136, 390, частиною четвертою статті 394 та статтею 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк касаційного оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року.
У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Манзенко Тетяна Леонідівна, стягувач ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук
І. М. Фаловська