КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №759/23412/20                                                                                  головуючий у І інстанції: Миколаєць І.Ю.
провадження 22-ц/824/5326/2021                                                                                            доповідач: Сліпченко О.І.

 
ПОСТАНОВА
Іменем України
30 березня 2021 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 28 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-
 
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, просив визнати недійсним договір позики від 05 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 . 
Разом з позовом було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом договру іпотеки, яким буцло забезпечено виконання оспорюваного договру позики, до завершення розгляду даної справи судом та набрання рішенням суду законної сили.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 28 грудня 2020 року заяву про забезпечення позову повернуто позивачу.
Не погоджуючись із вказаним висновком суду, представник ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Зазначає, що місцевий суд помилково прийшов до висновку про повернення заяви про забезпечення позову, оскільки вказані недоліки не можуть бути підставою для її повернення.
Вказує, що позов про забезпечення якого просить заявник є позовом немайнового характеру, а тому посилання місцевого суду на відсутність визначеної ціни позову вважає помилковим.
Крім того, зауважує, що квартира, на яку позивач просив накласти арешт являється предметом договору іпотеки, який укладений на забезпечення виконання оспорюваного договору позики, а тому вважає, що необхідність у зустрічному забезпеченні відсутня. 
Просить ухвалу місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити. 
У відзиві на апеляційну скаргу,  ОСОБА_2 її доводи відхиляє, вважає, що позов про визнання договору позики недійсним являється майновим та його ціна становить   618 600 грн. відповідно до суми позики. 
Зауважує, що позивач не заявляв вимог, щодо визнання недійсним договору іпотеки, предметом якої являється квартира на яку він просить накласти арешт, тому вважає, що підстави для забезпечення позову визначеним шляхом відсутні.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
 
Повертаючи заяву про забезпечення позову, місцевий суд виходив з того, що в заяві не вказана ціна позову про забезпечення якого просить заявник, та відсутні пропозиції по зустрічному забезпеченню.
Колегія суддів погодитись з такими висновками не може з огляду на наступне.
 
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України має найвищу юридичну силу.
У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
За змістом п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відповідно до ч. 10 ст. 153 ЦПК України Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст.151 ЦПК України, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.
Відповідно п.п. 5, 6 ч.1 ст. 151 ЦПК України, на які посилався суд першої інстанції, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.
Місцевий суд зазначав, що позивач не вказав ціну позову та пропозиції щодо зустрічного забезпечення.
Колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про повернення заяви про забезпечення позову, навівши формальні причини для вказаного, оскільки позивачем було зазначено, що позов являється немайновим та відсутня необхідність зустрічного забезпечення, що і являється за своєю суттю пропозицією позивача, щодо зустрічного забезпечення.
Вимоги апеляційної скарги позивача, щодо задоволення заяви про забезпечення позову є необґрунтованими та передчасним, оскільки питання щодо вирішення заяви по суті місцевим судом не вирішувалось, а апеляційним судом наразі надається оцінка висновкам місцевого суду виключно, щодо повернення такої заяви.
 
Враховуючи наведене та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про повернення заяви про забезпечення позову є необґрунтованою та перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 28 грудня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
 
Повний текст постанови складено «30» березня 2021 року.

                                                                                            Сліпченко О.І.
 
                                                                                            Гаращенко Д.Р.
 
                                                                                                        Сушко Л.П.