Справа № 161/3600/21 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/959/21  Категорія: 47 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 червня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Шевчук Л.Я.,
суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській  області, про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2021 року,

                                            В С Т А Н О В И В: 

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що на підставі постанови поліцейського Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області Романюка Р.В. від 17 січня 2021 року серії БАА №780433 до нього було застосовано адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122, частиною 1 статті 126 КУпАП.
Позивач також зазначав, що рішенням тимчасово виконуючого обов`язки начальника Ковельського районного управління поліції ГУНП у Волинській області Литвина А. від 28 січня 2021 року постанова про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення була скасована з підстав відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Позивач вважає, що внаслідок безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності йому була завдана моральна шкода, яку він оцінив у 2000 грн і яку  просив суд стягнути в його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2021 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. 
Суд апеляційної інстанції відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України розглянув цю справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.  
За матеріалами справи установлено, що на підставі постанови поліцейського Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області Романюка Р.В. від 17 січня 2021 року серії БАА №780433 до ОСОБА_1 було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1423,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122, частиною 1 статті 126 КУпАП (а. с. 4).
Судом також установлено, що рішенням тимчасово виконуючого обов`язки начальника Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області Литвина А. від 28 січня 2021 року постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 скасована з підстав відсутності в діях останнього складу адміністративного правопорушення (а. с. 6-7).
Позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій поліцейського йому була заподіяна моральна шкода, оскільки він переніс значні душевні страждання. 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував, що права та законні інтереси позивача були повністю відновлені відповідачем у досудовому порядку, а також врахував, що позивач не довів, що він зазнав значних душевних страждань внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
За положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
У пункті 3 своєї  Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина 1 статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає у тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний  зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.
Так, в Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або ж психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести які саме дії спричинили страждання і яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі.
Вирішуючи справи про відшкодування суб`єктом владних повноважень завданої ним шкоди в кожному конкретному випадку суд повинен встановити, чи досягли негативні емоції з боку особи рівня приниження чи страждання. При цьому варто пам`ятати про причинно-наслідковий зв`язок та співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідком.
Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання -це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди. Тому саме страждання, його характер та глибину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду.
За положеннями частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях  (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи.
Свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтував лише тим, що внаслідок неправомірних дій працівника поліції йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінив у 2000 грн.
При цьому будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивач переніс глибокі душевні страждання, що призвело  до заподіяння йому моральної шкоди останній суду не надав, тобто позивач не довів суду, яку саме шкоду діями відповідача заподіяно позивачу та в якому розмірі. 
Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 25 жовтня 1993 року у справі «Гольм проти Швеції», від 29 листопада 1996 року у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 13 липня 2006 року у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями,
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги позивача не впливають на правильність ухвали суду першої інстанції, яка постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

                                            П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді