Справа № 462/3038/20                                         Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/781/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:37

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        19 квітня 2021 року                                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П. , Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в:
       
       Короткий зміст позовних вимог.
       В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
       В обґрунтування позову покликався на те, що відповідач ОСОБА_2 16 березня 2020 року, керуючи автомобілем марки «Шкода Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1 здійснив зіткнення з автомобілем марки «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить йому. Автомобіль відповідача був застрахований у позивача. Шкода завдана даному автомобілю становить 55030,23 грн. Відповідач ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відшкодував йому шкоду у розмірі 28528,95 грн. Просив стягнути на його користь із відповідачів 26501,28 грн. невідшкодованої шкоди, 3018,00 грн. витрат на проведення експертизи, 10000,00 грн. моральної шкоди.
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
       Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09 жовтня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»,  ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовлено.
       Суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження.
       Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводи.
       У апеляційній скарзі  ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не врахував , що відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. 
       Вказує, що судовим експертом було проведено судову авто товарознавчу експертизу і складено висновок, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 55030, 23 грн. Натомість ПАТ УСК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» було відшкодовано 28528, 95 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09.10.2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
        ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги а рішення рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09 жовтня 2020 року залишити без змін.
       Зазначає, що хоча вона і є винуватцем ДТП, але на момент його скоєння була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач в свою чергу звернувся про відшкодування збитків до страховика , тобто скористався своїм правом отримати відшкодування збитків зі страховика. При чому розмір цих збитків за будь-яких умов, в тому числі і щодо зазначеної позивачем суми у розмірі 55030, 23 грн. є меншим ніж розмір страхового ліміту її цивільної відповідальності, який складає 100000 грн. Вважає, що з огляду на зазначене у позивача відсутні цивільно-правові підстави стягувати з неї як додатковий розмір збитків, так і оспорюваний ним розмір різниці страхового відшкодування.
       В частині моральної шкоди вважає, що в даному випадку відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між скоєним відповідачем 2 ДТП та подальшим погіршенням здоров`я позивача, оскільки жодних тілесних ушкоджень чи інших нематеріальних втрат під час чи в результаті даного ДТП він не отримав. Окрім того, доказів , які б підтверджували шкоду, заподіяну здоров`ю позивача саме внаслідок ДТП а також про наявність та ступінь його моральних страждань, позивачем не надано, оскільки вони фактично відсутні.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
       Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
       Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.        Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Фактичні обставини справи, встановлені судом.
       Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 16 березня 2020 року, керуючи автомобілем марки «Шкода Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1 здійснив зіткнення з автомобілем марки «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить позивачу ОСОБА_1 , що стверджується постановою Сихівського районного суду м. Львова від 14 квітня 2020 року.
       Цивільно-правова відповідальність автомобіля марки марки «Шкода Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1 застраховано у відповідача ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».
       Відповідно до страхового акта №200000294867 від 22 квітня 2020 року відповідач ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснив виплату страхового відшкодування внаслідок пошкодження автомобіля позивача марки «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 у розмірі 28528,95 грн.
       Згідно з звітом №592/20 від 17 квітня 2020 року про оцінку автомобіля, проведеного на замовлення СК «Княжа», вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 складає 28528,95 грн..
       Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи №51, проведеної на замовлення ОСОБА_1 , вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes Benz 250Е 5dr AT електродвигун» від виявлених при обстеженні 26.03.2020 року його пошкоджень внаслідок ДТП 16.03.2020 року, в цінах на вказану дату обстеження, без врахування (включення) ПДВ на складові (запчастини) та матеріали для ремонту та із середньостатистичною регіональною вартістю ремонтно-відновлювальних робіт станосить 55 030 грн. 23 коп. Вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових автомобіля становить 32 101 грн. 18 коп. 
       Позиція Апеляційного суду.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.        Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження матеріальної та моральної шкоди.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
       Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
       Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
       Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.
       При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
       У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі
№ 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Встановивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує стягнутий на користь позивача розмір страхового відшкодування, колегя суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 як винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданих збитків та стягнутим страховим відшкодуванням.
       Верховний Суд в постанові від 13 травня 2019 року (справа №522/538/17) прийшов до аналогічних висновків.
       Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
       Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
       При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
       Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, про те, що висновок №51 від 03 квітня 2020 року не може бути доказом у даній справі, оскільки не стосується лише ДТП, яка відбулась 16 березня 2020 року, оскільки експерт вказує, що автомобіль позивача «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 зазнав пошкоджень у ДТП від 18 листопада 2019 року, 20 листопада 2019 року, 27 грудня 2019 року, хоча ДТП між сторонами відбулось 16 березня 2020 року.
Так, у вказаному висновку чітко зазначено, що пошкодження автомобіля виявлені після ДТП 16.03.2020 року та визначені при його обстеженні 26.03.2020 року.
       Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
       Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
       Оскільки сам факт дорожньо-транспортної пригоди сторонами не оспорюється та підтверджується постановою Сихівського районного суду м. Львова від 14 квітня 2020 року, якою ОСОБА_2 визнано винною, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме з ОСОБА_2 слід стягнути 26 501, 28 грн. різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.
       Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь 10 000 грн. моральної шкоди, то колегія суддів приходить до наступного висновку.
       Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       В постанові Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
       Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).
       Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
       Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
       Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
       Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні відшкодування моральної шкоди та аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачу, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2 000  гривень.
Окрім цього, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 3018 грн. витрат на проведення експертизи.
       Відповідно до ч.1-3 ст.. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Матеріалами справи встановлено, що за проведення експертизи згідно договору №25 від 25.03.2020 року ОСОБА_1 сплатив 3018 грн. (а.с. 59). Вказаний висновок визнаний судом апеляційної інстанції належним та допустимим доказом у справі. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
       Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Згідно п.13 ст. 142 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено стягнути 31 519 грн 28 коп. (26 501, 28 грн. + 2 000 грн. + 3018 грн.), що становить 80% від 39519 грн. 28 коп. суми заявлених вимог, а відтак стягненню з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 підлягає 80% від суми сплачених судових витрат, що становить 1090 грн. за подання апеляційної скарги.
       Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,376,381,382,384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

       апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.
       Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09 жовтня 2020 року – скасувати.
       Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди – задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 26 501 грн. 28 коп. матеріальної шкоди та 2 000 грн. моральної шкоди.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3018 грн. витрат на проведення експертизи та 1090 грн. судових витрат за подання апеляційної скарги.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 року.

Головуючий :                                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                                        Цяцяк Р.П.

                                                                       Шеремета Н.О.