П О С Т А Н О В А
іменем  України 
20 квітня 2021 року 	 	справа 280/2644/20	

                    Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:
                              головуючий суддя  Суховаров А.В. 
                                    судді  Головко О.В., Ясенова Т.І.,     
                                        при секретарі  Цвєтковій К.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.08.2020 року (суддя Максименко Л.Я) в адміністративній справі за позовом  ОСОБА_1  до Головного управління Державної податкової служби в Запорізькій області про скасування вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21.04.2020 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби в Запорізькій області, в якому просить визнати протиправною і скасувати вимогу Ф-6441-50 від 17.02.2020 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 29293 НОМЕР_1 . Посилається на те, що він 24.03.2009 зареєстрований фізичною особою підприємцем, але з жовтня 2017 року постійно працює за трудовим договором в Латвії, де зареєстрований в реєстрі платників податків та роботодавець сплачує за нього податки до бюджету і збори до страхових фондів
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску суперечить Конвенції про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і на майно, укладеної 21.11.1995 між урядами України та Латвійської Республіки (ас1). 

У відзиві на позовну заяву ГУ ДПС в Запорізькій області повідомило, що згідно інтегрованої картки платника єдиного внеску за 2018-2019 роки борг становить 29293гр44коп (ас77). 

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.08.2020 позов задоволений. Прийняте рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_1 в 2018-2019 роках фактично підприємницьку діяльність не здійснював, а тому і не повинен сплачувати єдиний внесок. Крім того, акт перевірки не складався та податкова служба не мала права надсилати вимогу лише на підставі відомостей інтегрованої картки. Оскаржувана вимога прийнята всупереч порядку, передбаченому частиною 3 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», пунктами 3, 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 25.04.2015 (ас60). 

В апеляційній скарзі ГУ ДПС в Запорізькій області просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Стверджують, що за даними податкового обліку, ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, який зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ас95).

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного:

ГУ ДПС в Запорізькій області на адресу позивача направлена вимога Ф-6441-50 від 17.02.2020 про сплату недоїмки з єдиного внеску в сумі 29293гр44коп відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів (ас13).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування – це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.  
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», особи, зазначені в пунктах 4 та 5-1 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», для платників, зазначених в пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», для платників, зазначених в пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до абзацу 4 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених в пунктах 4, 5 частини 1 статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. В разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Відповідно до частини 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Переліченими нормами встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. При цьому в разі неотримання доходу, за будь яких умов, єдиний внесок має бути сплачений не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. 
Відтак, висновок суду першої інстанції що позивач не повинен сплачувати єдиний внесок оскільки не здійснював підприємницьку діяльність не грунтуються на нормах права.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат, на суми яких відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів в порядку, за формою та в строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 25.04.2015 (далі Інструкція), в разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та не сплачених сум єдиного внеску, такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, які зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), застосовує до такого платника штрафні санкції.
Відповідно до абзаців 1-4 пункту 3 розділу VI Інструкції, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. 
Відповідно до абзацу 6 пункту 3 розділу VI Інструкції, орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.
Відповідно до абзацу 11 пункту 3 розділу VI Інструкції, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10гр.
Відповідно до абзацу 1 пункту 4 розділу VI Інструкції, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою відповідно до додатку 6 (для юридичної особи) або за формою відповідно до додатку 7 (для фізичної особи).

Відтак наявність в інформаційній системі даних про недоїмку надає право податковим органам надсилати вимогу про сплату заборгованості та відсутність акту перевірки в такому випадку не є порушенням частини 3 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», пунктів 3, 4 розділу VI Інструкції.     

Між урядами України та Латвійської Республіки 21.11.1995 підписана Конвенція про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і на майно, яка ратифікована Законом України №331 від 12.07.1996 (далі Конвенція).
Окружний суд безпідставно відхилив посилання позивача на Конвенцію, при тому, що суб`єкт владних повноважень не заперечував проти її застосування.  

ОСОБА_1 24.10.2017 уклав безстроковий трудовий договір з латвійською компанією «SIA Kreiss», на роботу водієм міжнародних вантажних перевезень (ас26). 
Постійна робота в Латвійській Республіці підтверджується відмітками в паспорті громадянина України для виїзду за кордон (ас20); довідкою латвійської компанії «SIA Kreiss» №104/20 від 24.02.2020 про постійну роботу водієм міжнародних вантажних перевезень (ас30); ліцензіями на здійснення вантажних перевезень країнами Європейського Союзу на ім`я позивача (ас32-35). 

Відповідно до пункту 2 статті 2 Конвенції, податками на доход і на майно вважаються всі податки, що справляються від загальної суми доходу та від загальної суми майна або з окремих їх елементів, включаючи податки на доходи від відчужування рухомого або нерухомого майна і податки, що справляються з доходів від приросту вартості майна.   
Відповідно до пункту 3 статті 2 Конвенції, існуючими податками, на які поширюється Конвенція, зокрема, є: а) в Україні: податок на прибуток підприємств; прибутковий податок з громадян; b) у Латвії: податок на доход підприємств; податок на доход фізичних осіб; податок на майно.
Відповідно до пункту 4 статті 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується також до будь-яких ідентичних або подібних по суті податків, які стягуються однією з договірних держав після дати підписання цієї Конвенції, в доповнення до або замість існуючих податків. Компетентні органи договірних держав повідомляють один одного про будь-які істотні зміни, що відбудуться в їх законодавствах щодо оподаткування.
Відповідно до пункту 1 статті 15 Конвенції, з урахуванням положень статей 16, 18, 19 цієї Конвенції платня, заробітна плата та інші подібні винагороди, одержувані резидентом договірної держави в зв`язку з роботою за наймом, оподатковуються тільки в цій державі, якщо тільки робота за наймом не здійснюється в другій договірній державі. Якщо робота за наймом здійснюється таким чином, така винагорода, одержана в зв`язку з цим, може оподатковуватись у цій другій державі.
Відповідно до пункту 1 статті 26 Конвенції, національні особи договірної держави не будуть підлягати у другій договірній державі будь-якому оподаткуванню або пов`язаному з ним зобов`язанню, яке є іншим або більш обтяжливим ніж оподаткування і пов`язане з ним зобов`язання, яким піддаються або можуть піддаватися національні особи цієї другої держави за тих же обставин, зокрема, з точки зору резиденції. Це положення також застосовується, незважаючи на положення статті 1 цієї Конвенції, до фізичних осіб, які не є резидентами однієї або обох договірних держав.

Позивач за офіційним трудовим договором постійно працює в Латвії, де сплачує всі податки від загальної суми доходу відповідно до законодавства країни працевлаштування. З огляду на викладене, вимога податкового органу сплатити в Україні єдиний внесок, при тому що позивач в Україні не перебуває, прямо протирічить вимогам Конвенції щодо заборони будь-якого оподаткування і пов`язаного з ним зобов`язання якщо особа сплачує всі податки і збори в іншій договірній країні.    

          Таким чином, вимога Ф-6441-50 від 17.02.2020 є протиправною, проте суд першої інстанції її скасував, давши неправильну оцінку обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та не застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При подачі позову ОСОБА_1 сплачений судовий збір з урахуванням комісії в сумі 865гр80коп (ас37).

Керуючись статтями 241-245, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Запорізькій області задовольнити частково.

Скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.08.2020 та прийняти нову постанову з інших підстав.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.  

Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби в Запорізькій області Ф-6441-50 від 17.02.2020 про сплату ОСОБА_1 недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 29293гр44коп.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 865гр80коп за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова набирає законної сили з 20.04.2021 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 20.04.2021.
Повну постанову складено 21.04.2021.

Головуючий суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               судді                                                                      О.В. Головко 

                               судді                                                                      Т.І. Ясенова