Дата документу 06.04.2021 Справа № 311/3718/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 331/3718/20                        Головуючий у 1 інстанції: Пушкарьова С.П.
№ 22-ц/807/1353/21                                        Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова А.В.
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Василівська державна районна адміністрація, про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року позовну заяву - визнано не поданою і повернуто позивачу.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Василівська державна районна адміністрація, про витребування майна із чужого незаконного володіння.

На думку суду першої інстанції вказана позовна заява не відповідала вимогам діючого законодавства, в зв`язку із чим, ухвалою суду від 25 листопада 2020 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви в семиденний строк з дня отримання копії ухвали та роз`яснено, що у випадку невиконання зазначених вимог у встановлений строк заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.
Підставою для залишення позову без руху стало те, що позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку , не зазначено нормативну грошову оцінку витребуваної земельної ділянки на момент подачі позову, що унеможливлює визначення розміру судового збору.

Також суд послався на ненадання доказів, неконкретність вимог тощо.

В ухвалі про залишення позову без руху, суд запропонував позивачці сплатити судовий збір, попередньо визначивши нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
У поданій заяві позивач зазначила нормативну оцінку на час укладення договору та уточнила позов.

Натомість суд визнав позов неподаним та повернув позивачці.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до  ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 

Як зазначив суд першої інстанції, позивачем не надані докази на підтвердження позовних вимог та не в повному обсязі сплачено судовий збір.

Зазначені норми, на які послався суд першої інстанції, регулюють порядок та строки надання доказів та застосовуються судом протягом розгляду справи, а не на стадії вирішення питання про прийняття позову та відкриття провадження коли вирішується питання виключено дотримання позивачем вимог щодо форми та змісту позовної заяви.

До того ж суд безпідставно зажадав від позивача здійснення нормативної грошової оцінки земельної ділянки на час подання позову, не переконавшись у тому, що позивач з огляду на її вік та статус здатна виконати таку оцінку.

Натомість за частиною 2 ст. 175 ЦПК якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Відтак суд, у разі незгоди з визначеною позивачем сумою позову, мав можливість визначити в ухвалі про залишення позову без руху розмір судового збору, необхідного до сплати.

Тож суд першої інстанції безпідставно зажадав від позивача надання доказів на стадії прийняття позову та формально поставився до вирішення питання про належних розмір судового збору.

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 01 лютого 2021 року у цій справі скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 8 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков