ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/803/20                                        Головуючий суддя І інстанції Сіренко Ю. Ю.
Провадження № 33/818/83/21                                Суддя доповідач Шабельніков С.К.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 червня 2021 року суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., за участі захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – адвоката Черних І.О., а також потерпілого ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на постанову судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2020 року стосовно ОСОБА_2 , - 

в с т а н о в и в:

Цією постановою 
ОСОБА_2 , 1968 року народження, громадянка України, мешканка м. Харкова,

- визнана винною у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення:
- за ст. 124 КУпАП – штраф у розмірі 340 грн.;
- за ст. 122-4 КУпАП – штраф у розмірі 255 грн.
       На підставі ч.2 ст. 36 КУпАП визначено остаточне адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.
       Також з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.
       Постановою встановлено, що  ОСОБА_2 25.12.2019 року о 22 год. 15 хв., керуючи автомобілем «ХОНДА ПІЛОТ», д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Новом`ясницька, 6 у м. Харкові, на порушення вимог п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, не дотрималась безпечної швидкості руху, безпечного інтервалу, здійснила наїзд на транспортний засіб «КІА», д.н.з. НОМЕР_2 . При дорожньо-транспортній пригоді транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Після чого, водій ОСОБА_2 зникла з місця дорожньо-транспортної пригоди.

       В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила постанову судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2020 року скасувати, а провадження у справі закрити, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Посилається на те, що вона взагалі не користувалась цим транспортним засобом з листопада 2019 року. Працівники поліції не допитували власника автомобіля, а суд першої інстанції не звернув на це увагу. Зазначає на низку помилок, які допустили працівники поліції при складанні протоколів стосовно неї. Вказує на суперечності у датах складання протоколу та схеми місця ДТП. Вказує також на те, що в схемі ДТП не зафіксовано будь-яких відомостей стосовно транспортного засобу «ХОНДА». Вважає, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо спричинення пошкоджень будь-якому автомобілю. Стверджує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження її вини у скоєнні ДТП.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явилась, про час та місце розгляду апеляційної скарги, з урахуванням пояснень її захисника, повідомлена належним чином.
09 червня 2021 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій вона зазначила, що за станом свого здоров`я не може з`явитись до суду, а тому просила розглядати справу за її апеляційною скаргою без її участі, але за участю її захисника – адвоката Черних І.О. Також зазначила, що свою апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.
Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268 та 294 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_2 без її участі.

       Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи захисника Черних І.О., який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити, а також пояснення потерпілого ОСОБА_1 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав постанову судді законною і обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні. 
Як вбачається з відомостей, що є наявними у матеріалах справі, суд першої інстанції не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_2 щодо порушення Правил дорожнього руху України.
       Переглядаючи оскаржувану постанову в межах доводів поданої ОСОБА_2 апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її законність та обґрунтованість, виходячи з наступного.
       Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 273056 (арк. 1), ОСОБА_2 керуючи автомобілем «ХОНДА» не дотрималась безпечної швидкості руху, безпечного інтервалу, здійснила наїзд на транспортний засіб «КІА», отримані механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки.
       Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 273057 (арк. 2), ОСОБА_2 керуючи автомобілем «ХОНДА» став учасником ДТП, з невідомих причин залишив місце події.
       В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, будучі попередженим про кримінальну відповідальність за ненадання показань, а також за введення суд в оману, свідок ОСОБА_3 , пояснив, що 30.01.2020 року він перебуваючи на посаді інспектора ВРОМ ДТП УПП в Харківській області складав протоколи про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_2 . Пояснив, що протоколи про адміністративні правопорушення склав 30.01.2020 року, а не в день скоєння ДТП, оскільки необхідно було встановити особу стосовно якої треба складати протоколи. Очевидцем цієї дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_4 , який зазначений в протоколі про адміністративне правопорушення. Разом з цим свідком працівник поліції прибув до місця роботи ОСОБА_2 , де і були складені протоколи. Свідок ОСОБА_4 впізнав ОСОБА_2 , як водія яка 25.12.2019 року керувала автомобілем «ХОНДА» та здійснила наїзд на припаркований автомобіль «КІА». Також свідок зазначив, що протоокли складались у присутності свідка ОСОБА_4 та під час складення протоколу серії ДПР 18 № 273057 стосовно ОСОБА_2 помилково в графі «місце скоєння адміністративного правопорушення» зазначив не ОСОБА_2 , а власника автомобіля ОСОБА_5 , що є очевидною опискою, оскільки протокол складався саме стосовно ОСОБА_2 . Пояснив також, що ОСОБА_2 відмовилась від підпису у протоколі та від отримання їх копій. Поряд з цим, свідок пояснив, що під час складання протоколів стосовно ОСОБА_2 останній було роз`яснено її права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, а також ст. 268 КУпАП.
Належить взяти до уваги, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи, що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством ОСОБА_2 не оскаржувалися.
       Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції допитувався свідок ОСОБА_4 , який був очевидцем дорожньо-транспортної події за участю ОСОБА_2 , який пояснив, що 25.12.2019 року близько 22.00 год. він вигулював свою собаку та під час прогулянки відчув звук удару автомобілів та відразу запрацювала автомобільна сигналізація. Обернувшись він побачив, що чорний автомобіль марки «ХОНДА ПІЛОТ» з номерним знаком НОМЕР_1 вдарив автомобіль «КІА», який належить його сусіду та відразу поїхав впродовж його дому. Згодом свідок повідомив своєму сусіду про те, що сталось. Через декілька днів після ДТП він разом із працівником поліції впізнав ОСОБА_2 , як особу, яка керувала автомобілем «ХОНДА» та здійснила наїзд на автомобіль «КІА».
Поряд з цим, в матеріалах справи міститься відеозапис події, який зафіксований саме свідком ОСОБА_4 на його мобільний телефон. З відомостей цього відеозапису вбачається, що позашляховик «ХОНДА» проїжджаючи повз припаркований автомобіль «КІА», своєю правою стороною допускає зіткнення з цим припаркованим автомобілем. Об`єктивно вбачається, що після контактування автомобілів між собою спрацювала сигналізація та спрацювала аварійна робота фар на автомобілі «КІА», а водій автомобіля «ХОНДА», зупинившись на декілька секунд, продовжив рух та покинув місце ДТП.
Також, в матеріалах справи наявний відеозапис події, який зафіксований на відеокамеру, яка розташована на будинку, біля якого був припаркований автомобіль «КІА». Відомості цього відеозапису об`єктивно доповнюють відомості відеозапису, який був зафіксований на мобільний телефон свідком та повністю узгоджуються між собою, оскільки з цього відеозапису також вбачається рух автомобіля, що підтверджується рухом світлового луча фар. Потім рух світла фар зупиняється та вбачається увімкнення світла аварійної сигналізації іншого автомобіля. Після чого рух світла фар продовжується і на відеозаписі з`являється позашляховик чорного кольору, який їде вздовж будинку, на якому зафіксована камера, а автомобіль із увімкненою аварійною сигналізацією залишається на місці де і був припаркований.
Крім того, відповідно до відомостей схеми місця ДТП (арк. 3) вбачається, що дорожньо-транспортна пригода сталась у дворі біля будинку № 6 по вул. Малом`ясницькій у м. Харкові. Також відповідно до відомостей цієї схеми вбачається, що автомобіль «КІА» отримав наступні пошкодження: переднього лівого крила, повторювача повороту зліва, лівого порогу, передньої та задньої лівих дверей, заднє ліве крило, задній бампер зліва, задній лівий колісний диск, пошкодження задньої лівої фари, дзеркало лівого бокового огляду.
Дії працівника поліції, який складав цю схему ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку, також не оскаржувала.
Пошкодження, які зафіксовані у схемі місця ДТП об`єктивно узгоджуються з відомостями світлин, які надав потерпілий ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, на яких вбачається автомобіль «КІА», який має пошкодження своєї лівої сторони.
       В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції була допитана ОСОБА_6 , яка повідомила, що вона працює помічником приватного нотаріуса і періодично спілкується із ОСОБА_2 , яка є нотаріусом, по робочим питанням. Остання повідомила свідку про те, що її підозрюють у скоєнні ДТП. Очевидцем дорожньо-транспортної пригоди вона особисто не була. Також пояснила, що у грудні 2019 року не бачила ОСОБА_2 за кермом автомобіля «ХОНДА», однак вона бачилась з ОСОБА_2 не кожного дня. Свідок особисто запропонувала ОСОБА_2 написати свої пояснення. Підтвердила, що власноручно надавала письмові пояснення стосовно того, що вона разом з ОСОБА_2 перебувала у торгово-розважальному центрі і саме вона привезла ОСОБА_2 додому, оскільки свій автомобіль остання віддала своєму чоловіку. Їй відомо зі слів ОСОБА_2 , що з 2019 року вона не користується автомобілем, оскільки віддала його чоловіку.
       Твердження апелянта, а також свідка ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_2 не користувалась автомобілем «ХОНДА» з листопада 2019 року є такими що не відповідають дійсності, оскільки з відомостей відеозаписів, які зафіксовані камерою, розташованою на будинку АДРЕСА_1 , об`єктивно вбачається, що саме ОСОБА_2 у грудні 2019 року кожного дня паркувала свій автомобіль біля вищезазначеного будинку та користувалась цим автомобілем у власних потребах.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_2 , а тому ставиться критично до її показань, оскільки вони повністю спростовуються показаннями свідка ОСОБА_4 , працівника поліції Кулепетова О.В., а також відомостями наявних в матеріалах справи відеозаписів.
       З огляду на вищенаведені обставини, вочевидь неможна погодитись з доводами ОСОБА_2 про відсутність в її діях ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому її апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Отже, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність саме в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
       Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення ОСОБА_7 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.
       Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обовязки у правовому полі держави. 
Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Наведені висновки, що містяться в рішеннях ЄСПЛ – є частиною національного законодавства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне їх застосувати при апеляційному перегляді, вбачаючи на наявність таких самих випадків процесуальних порушень, про які йдеться у вищенаведених рішеннях суду міжнародної юрисдикції.
Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
       Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_2 п.п. 2.10А, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст.ст. 122-2, 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання ОСОБА_2 та її захисника на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанови судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2020 року, якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана винною у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП – залишити без змін.
       Постанова є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя                                                                С.К. Шабельніков