П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12288/20	
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.
                                                                                          Дата і місце ухвалення 18.01.2021р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді     Бойка А.В.,
                         суддів: Федусика А.Г.,
                                       Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,  -

В С Т А Н О В И В:
13.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги №Ф-673-52У від 04.12.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 26  539,26 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Кіровоградській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
В поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що фізичні особи-підприємці сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід чи ні.
На думку апелянта, за нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування та роботодавці є окремими платниками податків.
З огляду на викладене апелянт вважає, що фізичні особи-підприємці, в тмоу числі ті. Які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску незалежно від того, чи є вони одночасно найманими працівниками.
Враховуючи зазначене апелянт просить скасувати рішення  Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців був  зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця з 09.09.1999 року. Підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1  припинив з 30.10.2020 року, про що свідчить відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців.
Судом першої інстанції також встановлено, що згідно копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 20.03.1993 року, ОСОБА_1 , починаючи з 11.04.2012 року по сьогоднішній день працює у спільному підприємстві «Вітмарк-Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю, а саме: 11.04.2012 року - прийнятий на посаду менеджера експортного відділу; 01.01.2017 року - переведений на посаду менеджера по продажам на ключових ринках; 31.07.2018 року переведений на посаду менеджера із зовнішньоекономічної діяльності на ключових ринках; 01.06.2019 року - переведений на посаду начальника відділу експорту.
Відповідно до відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування за період з квітня 2012 року по вересень 2020 року спільне підприємство «Вітмарк-Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю сплачувало за позивача єдиний внесок як за застраховану особу, в розмірі не менше мінімального.
04.12.2019 року Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області сформована вимога №Ф-673-52 "У"  про сплату боргу (недоїмки), який утворився станом на 04.05.2020 року на суму 26  539,26 грн.
Контролюючим органомзазначено, що єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску нараховано позивачу у розмірі мінімального страхового внеску за 2017 рік, за 4 квартали 2018 року та 3 квартали 2019 року, а саме:
за 2017 рік (по строку 09.02.2018) - 8448,00 грн. (мінімальна заробітна плата - 3200 грн. х 22% = 704,00 грн. х 12 місяців);
за І-ІV квартали 2018 року (по строку, відповідно, 19.04.2018, 19.07.2018, 19.10.2018, 21.01.2019) - 9828,72 грн. (мінімальна заробітна плата - 3723 грн. х 22% = 819,06 грн. х 3 місяці = 2457,18 грн. за кожний квартал);
за І-ІІІ квартали 2019 року (по строку, відповідно, 19.04.2019, 19.07.2019, 21.10.2019 ) - 8262, 54 грн. (мінімальна заробітна плата - 4173 грн. х 22% = 918,06 грн. х 3 місяці = 2754,18 грн. за кожний квартал).
Не погоджуючись з вимогою про стягнення боргу (недоїмки), позивач оскаржив її до суду першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню, з огляду на те, що у період, за який визначено до сплати суму єдиного внеску позивач був працевлаштований та ЄСВ за нього сплачував роботодавець СП «Вітмарк-Україна» у формі ТОВ, що виключає можливість стягнення єдиного внеску за той самий період.
Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку встановлено нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ передбачено, що платниками єдиного внеску є також: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилався на те, що оскаржуваною вимогою про сплату недоїмки позивачу  нараховано єдиний внесок за 2017-2018 роки, а також три квартали 2019 року.
В ході розгляду справи встановлено, що позивач у період, за який йому було нараховано Головним управлінням ДПС зобов`язання зі сплати єдиного внеску одночасно був зареєстрований фізичною особою-підприємцем та перебував у трудових відносинах зі спільним підприємством «Вітмарк-Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю, в якості найманого працівника. У вказаний період СП «Вітмарк-Україна» в формі ТОВ сплачувало за позивача єдиний внесок як за застраховану особу, в розмірі не менше мінімального, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-7 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» від 30.10.2020 року.
Слід зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
У рішенні від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 Верховний Суд зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Верховний Суд відмітив, що наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
За наслідками системного тлумачення норм права, Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, наданими доказами підтверджено, що позивачу у період, за який відповідачем визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, сплачувався дохід з одночасною сплатою страхових внесків.
Доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу від провадження господарської діяльності відповідачем не надано.
Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то, в розумінні Закону № 2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, зазначене виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ГУ ДПС у Кіровоградській області про наявність у позивача у вказаний період як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі.
З огляду на все вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана вимога Головного управління ДПС у Кіровоградській області №Ф-673-52У від 04.12.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 26  539,26 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
Зважаючи на залишення без змін рішення суду першої інстанції, судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                                         Бойко А.В.

Суддя:                                                                                                           Федусик А.Г.

Суддя:                                                                                                           Шевчук О.А.