Ухвала
22 березня 2021 року
м. Київ
справа № 205/8101/19
провадження № 61-19078ск20 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ліфлянчик Станіслав Ігорович, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на майно в порядку спадкування, 
ВСТАНОВИВ:
16 грудня 2020 року подана касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ліфлянчик С. І., на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків. 
Заявнику необхідно було подати до суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, зазначивши у ній обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України.
Копію ухвали суду від 11 січня 2021 року ОСОБА_1 отримала 2 березня 2021 року, адвокат Ліфлянчик С. І. - 9 березня 2021 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.
2 березня 2021 року до касаційного суду від адвоката Ліфлянчика С. І. надійшла заява, в якій зазначено, що особа, яка подає касаційну скаргу, повинна обґрунтувати свою правову позицію, а не посилатися на статтю 389 ЦПК України. Вказано, що заявник не повинен зазначати постанови Верховного Суду, в яких сформовано висновок у подібних правовідносинах. При цьому адвокат Ліфлянчик С. І. посилається на визначення ним підстав касаційного оскарження у касаційній скарзі, зокрема, вказує, що ним у процесуальному документі зазначено - «частина друга статті 389 ЦПК України».
Касаційний суд при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами глави 2 розділу V ЦПК України «Касаційне провадження». 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень 
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення 
пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення 
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Таким чином оскаржуючи судові рішення, зазначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судових рішень.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19, який є обов`язковим до врахування судом при виборі і застосуванні норми права з огляду на частину четверту статті 263 ЦПК України. 
Крім того, пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України має імперативний характер, визначає правило - у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 
Проте касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ліфлянчик С. І., не відповідає зазначеним вимогам закону.
Також слід зазначити, що касаційна скарга  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ліфлянчик С. І., не містить жодних посилань на частину другу статті 389 ЦПК України.
Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 400 ЦПК України).
Таким чином, при перегляді оскаржуваних судових рішень, касаційний суд повинен керуватися виключно підставами касаційного оскарження, зазначеними в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, є суворішими, ніж для звичайної заяви.
Вивчивши зміст касаційної скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ліфлянчик С. І., на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у ній підстав касаційного оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається. 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Оскільки заявником недоліки касаційної скарги не усунено, вказане свідчить про невиконання нею вимог ухвали у повному обсязі, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою 
і є підставою для визнання касаційної скарги неподаною та повернення її заявнику. 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ліфлянчик Станіслав Ігорович, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 1 грудня 2020 року вважати неподаною і повернути заявнику.  
Заявнику надіслати копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами, іншим учасникам справи надіслати копію ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                        С. О. Карпенко