ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" травня 2021 р.                                        Справа№ 910/9195/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Поляк О.І.
суддів:            Пономаренка  Є.Ю. 
          Кропивної Л.В. 
 
за участі секретаря - Стародуб М.Ф.

розглянувши апеляційні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва (суддя Головіна К. І.) від  19.11.2020 (повний текст складено 30.11.2020) та на додаткове рішення (суддя Головіна К.І.) від 14.01.2021 (повний текст складено 25.01.2021) у справі №910/9195/19 
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія",
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Центротранс",
3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інноваційна транспортна компанія"
про визнання недійсним договору, визнання неправомірним користування майном,

за участі представників згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі також - АТ «Укрзалізниця») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» (далі також - ТОВ «ВТК», відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Центротранс» (далі також - ТОВ «Центротранс», відповідач-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна транспортна компанія» (далі також - ТОВ «ІТК», відповідач-3) про визнання недійсним договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016, визнання неправомірним користування майном.
АТ «Українська залізниця» у позові вказує на наявність у спірному договорі ознак удаваного правочину, оскільки його було укладено з метою приховування іншого правочину - договору оренди рухомого складу (вагонів) залізниці. Крім цього, спірний договір суперечить Порядку розпорядження майном ПАТ «Укрзалізниці», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1054 від 22.11.2017 та наказу ПАТ «Українська залізниця» № 071 від 10.02.2016. Договір було підписано посадовими особами АТ «Українська залізниця» без письмового дозволу правління АТ «Українська залізниця» на укладення значного правочину, тобто із перевищенням наданих повноважень, у зв`язку з чим користування відповідачами-2, 3 напіввагонами залізниці, якими надавались послуги перевезення вантажу, було протиправним.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 у справі №910/9195/19 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано положеннями статей 202, 203, 215, 235, 759, 760, 901, 908, 909,   Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 307 Господарського кодексу України, та встановленими судом обставинами:
укладення між сторонами саме договору про надання послуг з перевезення вантажу замовника, а не оренди, оскільки предметом спірного договору є транспортні послуги за заявками замовника щодо доставки ввірених виконавцеві (АТ «Українська залізниця») матеріальних цінностей (вантажу) рухомим складом (напіввагонами) залізниці до пункту призначення;
наявності у підписантів необхідного обсягу дієздатності, оскільки підписання договору про надання послуг перевезення № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 від імені АТ «Укрзалізниця» в особі філії «ДВРЗ» здійснено з дотриманням правил двох підписів, уповноваженими на це посадовими особами - заступником начальника філії «ДВРЗ» Ділігодіним Є. В. та головним інженером філії Повхом Ю. І., які діяли на підставі довіреностей, виданих АТ «Українська залізниця» та начальником філії «ДВРЗ» (уповноваженого АТ «Українська залізниця» на видачу такої довіреності;
подальшого схвалення АТ «Укрзалізниця» в особі філії «ДВРЗ» укладеного договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016;
відсутності необхідності отримання письмового дозволу правління АТ «Укрзалізниця» на укладення договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016, оскільки правочином не передбачено витрату грошових коштів або розпорядження майном залізниці (відчуження, списання), на суму більше, ніж еквівалент 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ;
відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин сторін Порядку розпорядження майном Акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1054 від 22.11.2017 та наказу ПАТ «Українська залізниця» №071 від 10.02.2016, якими було заборонено вчиняти будь-які дії із рухомим складом залізниці, у тому числі передача його в оренду, оскільки, по-перше, предметом договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 є надання послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом, а по-друге, Порядок було затверджено 22.11.2017, тобто вже після укладення сторонами спірного договору; 
відсутності доказів передачі відповідачем-1 (ТОВ «ВТК») у користування ТОВ «Центротранс» та ТОВ «ІТК» вагонів, визначених актами подачі з № 1 по № 74.  
Судом також взято до уваги преюдиційні факти, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі № 910/14272/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.02.2018, за позовом ТОВ «ВТК» до ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» про зобов`язання виконати умови договору, а також рішенням Господарського суду Одеської області від 19.07.2018 у справі №916/626/18, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 19.03.2019 за позовом ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» до ТОВ «ВТК» про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити певні дії, та за зустрічним позовом ТОВ «ВТК» до ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» про  зобов`язання вчинити певні дії.
Не погодившись з прийнятим у справі рішенням по суті спору, Акціонерне товариство «Укрзалізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 у справі №910/9195/19 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог за апеляційною скаргою заявник апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанцій норми статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки укладаючи договір про надання послуг від 11.07.2016 №07/16/11/01-Р, сторони мали на меті укласти договір оренди рухомого складу (вагонів) належних АТ «Укрзалізниця». 
Судом також неправильно застосовано статті 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки обставини справи, зокрема наявні у матеріалах справи довіреності, якими уповноважено Головного інженера філії «ДВРЗ» АТ «Укрзалізниця» та заступника начальника філії «ДВРЗ» діяти від імені та в інтересах філії АТ «Укрзалізниця» «ДВРЗ», а також рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/14272/17, за яким можна вирахувати суму спірного договору, свідчать про перевищення підписантами своїх повноважень під час укладання спірного правочину. Тобто, спірний правочин міг бути укладений виключно з письмового дозволу правління АТ «Укрзалізниця». Відтак, не відповідає дійсним обставинам справи і висновок суду про наявність повноважень у Головного інженера філії «ДВРЗ» АТ «Укрзалізниця» та заступника начальника філії «ДВРЗ» на укладення цього правочину.
Матеріалами справи також підтверджується передання ТОВ «ВТК» вагонів, отриманих у користування на підставі спірного правочину у подальше користування ТОВ «Центротранс» та ТОВ «Інноваційна транспортна компанія». Оскільки таке передання відбулось, за твердженням позивача, на підставі недійсного правочину, то користування товариствами цими вагонами порушує майнові права АТ «Укрзалізниці» щодо цих вагонів, і ці права мають бути захищені у спосіб визнання судом такого користування неправомірним. 
18.12.2020 матеріали апеляційної скарги надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Дідиченко М.А., Кропивна Л.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2020 апеляційну скаргу залишено без руху, з підстав не виконання апелянтом вимог   статті 259 ГПК України   та ненадання суду доказів надсилання Товариству з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Інноваційна транспортна компанія» копії апеляційної скарги і доданих до неї документів на адресу місцезнаходження юридичної особи. Апелянту надано десятиденний строк з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, шляхом подання до суду доказів надсилання Товариству з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Інноваційна транспортна компанія» копії апеляційної скарги і доданих до неї документів на адресу місцезнаходження юридичної особи.
05.01.2021 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази надсилання Товариству з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Інноваційна транспортна компанія» копії апеляційної скарги і доданих до неї документів на адресу місцезнаходження юридичної особи. Відповідна заява 04.01.2021 була направлена на адресу суду засобом поштового зв`язку.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи №910/9195/19 призначено на 11.02.2021. Водночас, витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9195/19.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/9195/19 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат задоволено частково. Прийнято додаткове рішення, яким стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» витрати на правничу допомогу у сумі 21 000,00 грн та витрати, пов`язані із розглядом справи, у сумі 1 824,00 грн. У решті заяви про ухвалення додаткового рішення - відмовлено.
Додаткове рішення мотивовано положенням статей 123, 126, 221, 244 Господарського процесуального кодексу України та встановленими судом обставинами щодо підтвердженості ТОВ «ВТК» факту понесених судовх витрат на професійну правничу допомогу адвоката, як і витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме - із прибуттям адвоката Гершман Л. В. до місця розгляду справи до Господарського суду міста Києва.
Судом зауважено, що розмір таких витрат є адекватним та розумним, з огляду на ступінь складності справи, вирішення спору в загальному позовному провадженні, фактичний строк розгляду справи, обсяг виконаної адвокатом роботи під час її розгляду, кількість затраченого для цього часу адвокатом, прибуття його у судові засідання до Господарського суду міста Києва з міста Одеси, а також якість наданих адвокатом послуг. В частині заявлених витрат на відрядження у сумі 1 379,75 грн суд відмовив, з огляду на їх не підтвердження доказами.
02.02.2021 ТОВ «ВТК» подано відзив на апеляційну скаргу на рішення суду по суті, в якому він просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишивши оскаржуване рішення без змін. Товариство наполягає на відсутності підстав для визнання оскаржуваного правочину удаваним на підставі статті 235 Цивільного кодексу України, як і недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України як такого, що укладений з перевищенням повноважень. Товариство також наголошує на обставині подальшого схвалення АТ «Укрзалізниця» укладеного Головним інженером філії «ДВРЗ» АТ «Укрзалізниця» та заступником начальника філії «ДВРЗ» договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016.
Щодо вимог про визнання користування ТОВ «Центротранс» та ТОВ «Інноваційна транспортна компанія» напіввагонами неправомірним, вказує, по-перше, на відсутність доказів такого передання від ТОВ «ВТК» до ТОВ «Центротранс» та ТОВ «Інноваційна транспортна компанія», оскільки наданими позивачем накладними підтверджується лише обставина здійсненого залізницею перевезення, а доказів укладення між відповідачами договору суборенди або будь-якого іншого договору - не надано. А, по-друге, на неправильне обрання позивачем у частині вимог про визнання користування напіввагонами неправомірним, способу захисту порушеного права, що є окремою підставою для відмови у позові.
03.02.2021 матеріали справи №910/9195/19 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Дідиченко М.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 11.02.2021 у справі №910/9195/19, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Дідиченко М.А., визначено колегію суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Руденко М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 прийнято апеляційну скаргу до провадження у новому складі суддів: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Руденко М.А.
У судовому засіданні 11.02.2021 оголошено перерву до 11.03.2021.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2021 вирішено провести судове засідання, призначене на 11.03.2021 з використанням системи відеоконференцзв`язку.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Руденко М.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 10.03.2021 у справі №910/9195/19, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Руденко М.А., визначено колегію суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Коротун О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2021 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від      19.11.2020 у справі №910/9195/19 до провадження у новому складі суддів: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна   Л.В., Коротун О.М.
У судовому засіданні оголошено перерву до 25.03.2021.
Не погодившись із прийнятим у справі додатковим рішенням, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/9195/19 та прийняти нове, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» у стягнені витрат на правову допомоги та витрат, пов`язаних з розглядом даної справи.
В обґрунтування вимог за апеляційною скаргою Укрзалізниця посилається на відсутність підстав для задоволення поданого ТОВ «ВТК» клопотання про відшкодування судових витрат у зв`язку з неподанням товариством розрахунку суми витрат, які сторона очікує понести під час розгляду справи. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі №904/4494/18. Судом неправильно застосовано статтю 124 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі статтею 165 Господарського процесуального кодексу України.
10.03.2021 матеріали апеляційної скарги надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги) раніше визначеному складу суду: Поляк О.І. (головуючий), Коротун О.М., Кропивна Л.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 відкрито апеляційне провадження на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021 у справі №910/9195/19. Об`єднано апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від      19.11.2020 та на додаткове рішення від 14.01.2021 у даній справі в одне апеляційне провадження. Розгляд справи №910/9195/19 призначено на 25.03.2021.
15.03.2021   Товариством з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишивши оскаржуване додаткове рішення без змін. 
Підкреслює, що ухвалюючи додаткове рішення від 14.01.2021 судом першої інстанції дотримано вимог статті 124, 126 Господарського процесуального кодексу України, а незазначення ТОВ «ВТК» у відзиві (першій заяві по суті) орієнтовного (попереднього) розрахунку суми понесених витрат не є безумовною підставою для відмови у компенсації понесених судових витрат.
ТОВ «ВТК» подано заяву про компенсацію судових витрат у порядку, визначеному частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме, до закінчення судових дебатів у справі, що розглядається, з наданням усіх підтверджуючих документів. 
Товариством у апеляційній скарзі зроблено посилання на практику Верховного Суду.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі №911/2686/18 відхилено посилання заявника касаційної скарги на викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, у якості підстави для відмови у задоволенні клопотання про відшкодування судових витрат.
25.03.2021 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді Поляк О.І. на лікарняному.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 призначено   наступне судове засідання щодо розгляду справи №910/9195/19 на 29.04.2021.
16.04.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» на електронну пошту суду подано клопотання про участь у судовому засіданні його представника в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, а саме, з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON, яка розміщена за посиланням vkz.court.gov.ua. Представник відповідача зареєстрований у системі EASYCON з використанням електронного підпису.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021, у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Коротун О.М., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 21.04.2021 у справі №910/9195/19, у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Коротун О.М., визначено колегію суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2021, з урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 про виправлення описки, апеляційну скаргу   Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від      19.11.2020 у справі №910/9195/19 та апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення від 14.01.2021 у справі №910/9195/19 прийнято до провадження у новому складі суддів: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна Л.В., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалено провести судове засідання, призначене на 29.04.2021 з   використанням системи відеоконференцзв`язку.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2021 оголошено перерву у розгляді справи №910/9195/19 та призначено судове засідання на 27.05.2021 з   використанням системи відеоконференцзв`язку.
27.05.2021 до Північного апеляційного господарського суду України надійшли пояснення ТОВ «ВТК» до поданого товариством відзиву. За змістом пояснень Товариство наполягає на відсутності підстав для кваліфікації спірного правочину як удаваного, подальше схвалення позивачем спірного правочину, а також вказує на укладення Укрзалізницею аналогічного виду договору з іншими Товариствами.
Також, 27.05.2021 до Північного апеляційного господарського суду України надійшли додаткові поясненн АТ «Укрзалізниця», у яких остання підтримує раніше висловлену позицію щодо удаваності укладеного між сторонами договору від 11.07.2016 №07/16/11/01-Р.
Частиною першою статті 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Одночасно, згідно з частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» від 16.12.2020 на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2020, заслухавши пояснення представників сторін у цій частині, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила таке.
11 липня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», в особі Філії «Дарницький вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства  «Українська залізниця» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» (замовник) укладено договір №07/16/11/01-р про надання послуг (далі - Договір).
Відповідно до умов Договору виконавець  від свого імені та за рахунок замовника надає послуги з організації перевезень вантажів піввагонами, власності виконавця (далі - вагони).
Згідно з п. 1.2. Договору кількість вагонів для здійснення послуги, їх номери, модель, дата та станція початку здійснення перевезення, дата та станція повернення вагону після здійснення перевезення відображаються в актах подачі/повернення вагонів.
Послуги надаються тільки для перевезення вантажів, дозволених до перевезення у піввагонах, згідно з Правилами перевезень вантажів залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень вантажів) та угод про залізничні міжнародні сполучення (п. 1.3. Договору).
Відповідно до п. 1.4. Договору послуги надаються на території України (крім станцій АР Крим), країн СНД та Балтії, при цьому одна зі станцій (навантаження або вивантаження) повинна знаходитись в межах України. Станцією закінчення здійснення перевезення (надання послуг) не може бути станція, яка знаходиться в межах тимчасово окупованих територій, що визначені чинним законодавством України; територій Донецької. Луганської областей в географічних  межах цих  адміністративно-територіальних одиниць.
Згідно з п. п. 2.1.1. п. 2.1. Договору, протягом строку дії цього договору, виконавець зобов`язаний розглядати письмові заявки замовника на перевезення. У випадку непогодження заявок надавати замовнику відповідь протягом 3-х робочих діб з моменту отримання заявки.
Відповідно до п.п. 2.1.2 п. 2.1. даного договору, на виконавця  також покладено   обов`язок складати акти  наданих послуг (додаток №3) з нарахування сум платежів згідно з умовами п. 3.6. розділу 3 цього договору  та надавати їх для оформлення замовнику не пізніше 7-го числа місяця наступного за звітним.
Пунктами 2.2.1., 2.2.3. п. 2.2. Договору сторони погодили, що замовник зобов`язаний належним чином оформляти та узгоджувати із регіональними філіями ПАТ "Укрзалізниця"  заявки і плани на перевезення вантажів у вагонах виконавця; завчасно, за 7 днів до дати подачі вагонів, відправляти виконавцю заявку відповідно до місячного плану перевезень, узгодженого з залізницею (дирекцією залізничних перевезень) по факсу (044) 296-63-84, та/або електронною поштою ІНФОРМАЦІЯ_1 (додаток №4) у відношенні перевезення, яке планується.
Розрахунок ставки за кожен вагон визначається Протоколом договірної ціни, який є невід`ємною частиною договору (додаток 1) за кожну добу (п. 3.1. Договору).  
Відповідно до Протоколу №1 узгодження договірної ціни до договору про надання послуг, сторони дійшли згоди встановити ставку за кожен вагон за кожну добу періоду надання послуг у розмірі 200,00 грн. Місячна вартість надання послуг перераховується на підставі актів подачі/повернення вагонів.
Згідно з п. 3.3. Договору, період надання послуг починається з дати підписання Акту подачі/повернення вагонів.
Пунктом 3.2. Договору у редакції додаткової угоди №1 від 31.10.2016, оплата за надання виконавцем послуги у поточному періоді (календарному місяці) здійснюється  замовником згідно з умовами даного договору відповідно до кількості вагонів, якими надається послуга, на підставі Актів подачі/повернення вагонів (додаток 2).
Відповідно до п. 3.5. Договору у редакції додаткової угоди №1 від 31.10.2016, оплата послуг виконавця здійснюється замовником в національній валюті України шляхом 100 відсоткової передоплати вартості послуг за поточний період (календарний місяць) надання послуг протягом перших 5-ти календарних днів місяця, в якому будуть  надаватись послуги, згідно з реквізитами, вказаними у розділі 12 цього договору.
Оплата послуг виконавця здійснюється відповідно до умов даного договору, та кількості вагонів, якими надається послуга, станом на перше число місяця, за який здійснюється передоплата, згідно з Актами подачі/повернення вагонів і ставкою, визначеною Протоколом узгодження  договірної ціни, що діє на дату здійснення передоплати.
Згідно з п. 3.6. Договору, щомісячна вартість послуг визначається з розрахунку ставки за кожен вагон за кожну добу періоду надання послуг (додаток 3), згідно з протоколами узгодження договірної ціни (додаток 1) та нараховується на підставі Актів подачі/повернення вагонів.
Сторони погодили, що договір набирає чинності з дати підписання обома сторонами та діє 1 рік,а  в частині проведення розрахунків за надані послуги - до повного здійснення розрахунків. Строк дії договору може змінюватись за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до цього договору (п. 10.1. договору).
На виконання умов договору про надання послуг з організації перевезень вантажів піввагонами від 11.07.2016 № 07/16/11/01-Р Залізниця за актами подачі/повернення №№ 1- 70 передало Товариству напіввагони загальною кількістю 183 одиниці.
Відповідно до актів подачі/повернення вагонів від 17.07.2017 № 71, від 18.07.2017 № 72, від 19.07.2017 № 73, від 19.07.2017 № 74 напіввагони загальною кількістю 31 одиниця було повернуто Укрзалізниці.
У серпні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про зобов`язання публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» виконати умови договору від 11 липня 2016 року № 07/06/11/01-р про надання послуг з організації перевезень вантажів напіввагонами, а саме надати позивачу напіввагони у кількості 1 090 одиниць та надати послуги з організації перевезень загальним обсягом 397 796 вагонодіб протягом одного року з дати підписання актів подачі/повернення вагонів. Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем зобов`язань протягом строку дії договору в частині надання послуг з організації перевезень вантажів напіввагонами в обсязі, який був необхідний позивачу, відображений у відповідних заявках на подачу вагонів щомісяця за період з липня 2016 року по липень 2017 року.
За позовною заявою господарським судом порушено провадження у справі №910/14272/17.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі № 910/14272/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.02.2018, у задоволенні позову відмовлено повністю. Верховний суд не погодився з мотивувальною частиною рішення виклавши її в редакції власної постанови, зауваживши на правильності обрання позивачем способу захисту у вигляді зобов`язання Укрзалізниці виконати обов`язок за договором надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016. Одночасно Верховним судом встановлено фактичну неможливість захисту порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а отже і наявність підстав для відмови у позові, у зв`язку з відсутністю конкретного порядку примусового виконання судового рішення. Так, позовна вимога за своїм змістом стосується примусової подачі відповідачем 1 090 одиниць напіввагонів та надання послуг в обсязі 397 796 вагонодіб на протязі одного року з моменту підписання актів подачі/повернення вагонів. При цьому позивачем у заявленому позові, не зазначено конкретний та детальний порядок виконання відповідачем такого зобов`язання, який би ґрунтувався на умовах укладеного між сторонами договору. Зокрема, позивачем не вказано, які саме його місячні заявки, у якій частині та протягом якого конкретно календарного місяця в межах року повинні бути виконані відповідачем, не визначено кількість напіввагонів на місяць, станції відправлення та призначення, найменування вантажів, ваги та типу вагона.
У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938 змінено на Акціонерне товариство «Українська залізниця») в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії з підстав неналежного виконання умов договору про надання послуг від 11.07.2016 №   07/16/11/01-Р (далі - договір).  Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні напіввагони у кількості 152 одиниці, які є власністю Залізниці і були надані Товариству на виконання умов договору, після закінчення строку дії цього договору Товариство не повернуло. При цьому позивач зазначив, що 119 одиниць напіввагонів перебувають на тимчасово окупованій території України, а 33 одиниці напіввагонів продовжують залишатись у користуванні відповідача.
За позовною заявою господарським судом порушено провадження у справі №916/626/18.
У травні 2018 року ТОВ «ВТК» звернулось до суду із зустрічною позовною заявою до АТ «Укрзалізниця» в особі філії «ДВРЗ», в якій, посилаючись на неналежне виконання умов договору, просило зобовязати Укрзалізницю в особі філії «ДВРЗ» виконати зобов`язання в частині надання послуг за договором в обсязі невиконаних заявок та передачі під операторське управління Товариству додаткової кількості напіввагонів у спосіб, викладений пунктах 1-9 прохальної частини зустрічного позову.
Заява прийнята судом до розгляду.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.07.2018 у справі № 916/626/18, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 19.03.2019 АТ «Укрзалізниця» в особі філії «ДВРЗ» у задоволенні позову відмовлено, а зустрічний позов ТОВ «ВТК» задоволено у повному обсязі.
Рішення місцевого господарського суду, підтримане Верховним Судом, у частині відмови у задоволенні первісного позову про зобов`язання ТОВ «ВТК» повернути спірні напіввагони у кількості 152 одиниці обґрунтоване тим, що на частину цих напіввагонів у кількості 119 одиниць поширюється дія форс-мажорних обставин, оскільки ці піввагони перебувають в зоні проведення антитерористичної операції, зокрема на станціях: Ясинувата, Горлівка, Ханженкове, Нижньокринка, Постникове, Сентянівка, Дебальцеве - Сортувальна, Карахаш, Софіно - Брідська, Кипуча, Іловайськ, Харцизьк. Виникнення форс-мажорних обставин підтверджується наявними в матеріалах справи сертифікатами Торгово-промислової палати України від 25.04.2017 № 7521 та від 25.04.2017 № 7652. Відмовляючи у задоволенні позову первісного позову в частині покладення на ТОВ «ВТК» обов`язку повернути 33 піввагони, суд виходив з того, що після 11.07.2017 перевізник продовжував надавати послуги Товариству за договором цією кількістю напіввагонів, а тому на підставі положень статті 764 Цивільного кодексу України цей договір є пролонгованим на той самий строк і на тих же умовах.
Задовольняючи зустрічний позов ТОВ «ВТК», місцевий господарський суд, з яким погодився Верховний Суд переглядаючи справу, послався на постанову Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/14272/17, якою встановлено невиконання Укрзалізницею умов договору надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 в частині надання залізницею товариству вагонів за заявками товариства, та здійснив власний розрахунок обсягу вагонодіб, необхідних для виконання зобов`язань АТ «Укрзалізниця» в особі філії «ДВРЗ» за договором.
Після прийняття 19.03.2019 постанови Верховним Судом у справі № 916/626/18, у липні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» звертається із позовом до ТОВ «ВТК» у справі, що переглядається, заявляючи вимоги про визнання недійсним договору надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 як такого, що:
укладений сторонами з метою приховання договору оренди рухомого складу, тобто є удаваним правочином. Про удаваність свідчать визначення сторонами у пункті 1.2 договору індивідуально визначеного майна, що є предметом оренди, а також у пунктах 2.1.2, 3.1, 3.2, 3.3, 3.6 договору умов передачі та повернення майна, строку користування, плати за користування рухомим складом;
укладений посадовими особами філії «ДВРЗ» з перевищенням повноважень, а саме, в порушення вимог п. 5.6 Положення про філію «Дарницький вагоноремонтний завод» (далі також - Положення), затвердженого наказом ПАТ «Українська залізниця» № 132 від 26.02.2016, яким передбачено необхідність отримання  попереднього письмового дозволу правління товариства у випадку, коли виконання зазначених у пункті 5.5 цього Положення повноважень передбачає витрату грошових коштів, розпорядження майном, у тому числі його відчуження, списання, та/або укладення договорів (у тому числі й з одним контрагентом та/або щодо одного класу товарів/робіт/послуг сукупно за 1 рік) на суму більше, ніж еквівалент 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату вчинення такої витрати, розпорядження (відчуження, списання).
А також з вимогами АТ «Укрзалізниця» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центротранс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна транспортна компанія» обґрунтованими порушенням ТОВ «ВТК» умов договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 та передання ним ТОВ «Цетротранс» та ТОВ «ІТК» отриманого від АТ «Укрзалізниця» на виконання умов договору про надання послуг  № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 рухомого складу у подальше користування без письмової згоди на це АТ «Укрзалізниця».
Розглядаючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції спростував доводи позивача як щодо удаваності спірного договору, так і щодо відсутності повноважень у керівництва ТОВ «ДВРЗ» на вчинення спірного правочину.
Судом також наголошено на відсутності доказів передання рухомого складу залізниці, що є предметом договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 третім особам, а також на неспроможності доводів позивача про відсутність у ТОВ «ВТК» права передавати отримане ним від АТ «Укрзалізниця» майно на виконання договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 у користування третім особам.
Колегія суддів погоджується з висновками суду інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір (правочин).
За змістом статей 202, 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частинами першою, третьою статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України встановлено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
З аналізу статей 202, 203, 235 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. 
Вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, не визначено підставою для визнання його недійсним. Однак удаваний правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, у разі його невідповідності вимогам законодавства, яке регулює правовідносини щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 29.10.2019 у справі № 910/15197/18, від 11.03.2020 у справі № 923/658/19, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом під час розгляду спорів про недійсність удаваних правочинів, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.
У позовній заяві, апеляційній скарзі та інших заявах по суті, АТ «Укрзалізниця» в особі філії «ДВРЗ» наполягає на тому, що сторони мали на меті укласти договір оренди рухомого складу (напіввагонів), натомість, оскільки існувала пряма заборона на укладення такого виду правочинів (тобто щодо оренди рухомого складу), вирішили укласти договір надання послуг з перевезення вантажу. Обґрунтовуючи вимоги, позивач надає детальний аналіз положень договору як таких, що підпадають під правове регулювання норм статей  759-786 Цивільного кодексу України (Глава 58 Найм (Оренда), а не статей 908-928 Цивільного кодексу України (Глава 64 Перевезення).
При цьому, за доводами Укрзалізниці, така заборона обумовлена частиною 4 статті 10 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», за нормою якої Порядок списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію майна, зазначеного в частині першій цієї статті, розпорядження іншим майном, внесеним до статутного капіталу Товариства, та майном, набутим Товариством, визначається Кабінетом Міністрів України.
Кабінетом Міністрів України постановою від 22.11.2017 №1054 затверджено Порядок розпорядження майном акціонерного товариства «Українська залізниця».
Матеріалами справи підтверджується, що спірний договір надання послуг № 07/16/11/01-Р укладено сторонами 11.07.2016,  тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України згаданого Порядку.
Оскільки наведена позивачем стаття 10 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», як і норми цього закону у цілому, не містять заборони на укладення Укрзалізницею договорів щодо належного залізниці рухомого складу, то доводи позивача про невідповідність укладеного договору нормам чинного на момент його укладення законодавства є безпідставними. Не містить відповідних положень про розповсюдження дії Порядку на відносини, які виникли до його прийняття та введення в дію, що виключає можливість його застосування до спірних правовідносин сторін.
Надаючи ж оцінку укладеному сторонами договору, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
За змістом статті 627 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку зі статтею 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України унормовано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Як унормовано статтею 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
За статтею 914 Цивільного кодексу України, перевізник і власник (володілець) вантажу в разі необхідності здійснення систематичних перевезень можуть укласти довгостроковий договір.
За довгостроковим договором перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а власник (володілець) вантажу - передавати для перевезення вантаж у встановленому обсязі. У довгостроковому договорі перевезення вантажу встановлюються обсяг, строки та інші умови надання транспортних засобів і передання вантажу для перевезення, порядок розрахунків, а також інші умови перевезення.
Пунктом 1.1 договору сторони погодили, що виконавець  від свого імені та за рахунок замовника надає послуги з організації перевезень вантажів піввагонами, власності виконавця. Згідно з п. 1.2. Договору кількість вагонів для здійснення послуги, їх номери, модель, дата та станція початку здійснення перевезення, дата та станція повернення вагону після здійснення перевезення відображаються в актах подачі/повернення вагонів.
Тобто, предметом спірного договору є як передача вагонів у користування, так і створення передумов для такого перевезення, оскільки договором сторони врегулювали взаємовідносини, пов`язані з організацією перевезень вантажів по території України як складного, багатоаспектного процесу. У зв`язку з цим, спірний договір може містити умови і щодо використання під час здійснюваних перевезень вантажу піввагонів, що не перебувають у власності ТОВ «ВТК», і порядок подачі вагонів під завантаження, і порядок розрахунку за таке користування.
Таким чином, за своєю юридичною природою укладений між сторонами договір про організацію перевезень є організаційно-правовим договором, метою якого є погодження (визначення) сторонами основних умов здійснення перевезень окремим видом транспорту. 
Організаційний договір є базою для укладення численних договорів на кожне окреме перевезення між АТ «Укрзалізниця» яка перевізником, і ТОВ «ВТК» як вантажовідправником. Укладення між сторонами такого виду договорів (договору про організацію перевезень) не є обов`язковим для сторін. Разом з цим, наявність такого договору є гарантією, що забезпечує інтереси сторін на період часу, погодженого сторонами у договорі.
Незважаючи на те, що перевезення вантажу здійснюється на підставі вантажних накладних, про що мотивовано наголошено позивачем у заявах по суті справи, укладеним між сторонами договором також регулюються окремі аспекти таких перевезень.
Зокрема, сторонами врегульовано можливість здійснення перевезень ТОВ «ВТК» залізничним транспортом іншим особам за допомогою отриманих у користування піввагонів на підставі заявок в умовах договору від 11.07.2016 №07/16/11/01-Р та у межах інших умов цього договору. До аналогічних висновків дійшли суду у справах №910/14272/17 та 916/626/18.
При цьому, діяльність сторін щодо перевезення вантажу на рівні із спірним договором регламентується також вимогами Статуту залізниць  України, Правилами перевезення вантажів, Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), іншими нормативними актами, що регулюють міжнародні і внутрішні перевезення вантажів, а також чинним законодавством України.
Судовими рішеннями у справі №910/14272/17 підтверджується, що АТ «Укрзалізниця» в особі філії «ДВРЗ» не виконала зобов`язань за договором № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016, що полягали у наданні виконавцем послуг з організації перевезень не в повному обсязі. Зокрема, Верховним Судом було встановлено, що протягом строку дії договору (у період з 11.07.2016 по 11.07.2017) ТОВ «ВТК» надавало залізниці заявки на подання вагонів під перевезення вантажу, натомість, останньою не було надано замовнику погодженої кількості піввагонів під завантаження як власне послуг з їх подальшого перевезення. 
Рішенням Господарського суду міста Одеської області від 19.07.2018 у справі № 916/626/18, яке набрало законної сили, встановлено, що після закінчення дії договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «ДВРЗ» продовжило надання замовнику послуг з організації перевезень, що підтверджувалось фактом прийняття виконавцем (залізницею) попередньої оплати від замовника, виставленням залізницею рахунків на оплату та підписанням всіх актів наданих послуг із посиланням на договір від 11.07.2016 № 07/16/11/01-Р.
Розглядаючи спір у справі №916/626/18 суд дійшов висновку про можливість розрахунку невиконаної частини зобов`язань з надання послуг за спірним договором шляхом визначення загального обсягу виконання зобов`язань за Договором, наданого тим чи іншим вагоном. Для цього слід визначити яку кількість діб цей вагон перебував у користуванні ТОВ «ВТК» відповідно до відомостей у актах подачі та актах повернення за період з дати укладання договору до кінця місяця, у якому сплив термін дії Договору. Загальна сума цих показників і складає обсяг послуг у вагоно-добах, наданий у період дії Договору.
Судом розраховано, що загальна кількість вагонодіб, які слід враховувати в загальний обсяг виконання зобов`язань за Договором, складає 61 162 вагонодіб. За подальшим розрахунком суду, відповідна частина невиконаного зобов`язання в період строку дії договору, передбаченого п. 10.1 Договору, складає 376 838 вагонодіб (438   000 вагонодіб - 61   162 вагонодіб).
Судом зауважено, що оскільки загальний обсяг невиконаного Відповідачем зобов`язання за договором становить 376 838 вагоно-діб, для виконання погодженого  в заявках, але не виконаного обсягу послуг, протягом року з дня підписання актів подачі/повернення вагонів знадобиться 1032 напіввагони (376 838 вагонодіб / 365 діб = 1032 вагони).
У звязку із встановленим, а також оскільки згідно актів подачі/повернення та даних АБД ПВ в операторському управлінні ТОВ «ВТК» перебуває 152 напіввагони, з яких 33 одиниці знаходяться на території, на якій органи державної влади в повному обсязі здійснюють свої повноваження та 119 одиниць перебувають на тимчасово не підконтрольній території України та на них розповсюджується дія форс-мажорних обставин, Залізниці належить додатково передати за актами подачі/повернення Товариству ще 880 одиниць напіввагонів (1032 ваг - 33 вагони - 119 вагонів = 880 ваг).
Суд презюмував, що філією «Дарницький вагоноремонтний завод» з дня підписання актів подачі/повернення напіввагонів безперервно протягом дванадцяти місяців має бути надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» послуги з організації перевезень загальним обсягом 376 838 вагонодіб та відповідно 31 403 вагонодіб щомісячно, у напіввагонах в кількості не меншій аніж 1032 одиниці, з метою забезпечення здійснення перевезень вантажу.
Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу  України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, зміст договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016, надана судами під час розгляду справ №910/14272/17 та № 916/626/18 оцінка цим умовам та встановлення обставини щодо надання послуг за договором шляхом передання піввагонів у тимчасове користування на підставі поданих заявок, а також встановлення плати за користування піввагонами у розрізі вагоно-діб, свідчить про те, що спірним договором охоплюються правовідносини сторін пов`язані з перевезенням вантажу, з визначеним сторонами порядком передачі піввагонів у тимчасове користування. Тобто, правовідносини сторін, що виникли на підставі цього договору, як і сам договір підпадають під правове регулювання і норм статей 901-907 Цивільного кодексу України (Глава 63 Послуги. Загальні положення) і норм статей 908-928 Цивільного кодексу України (Глава 64 Перевезення).
Дії сторін, спрямовані на виконання умов договору, а саме направлення ТОВ «ВТК» заявок на подачу піввагонів, прийняття Укрзалізницею цих заявок до виконання, подання нею піввагонів під завантаження, передача цих вагонів у строкове користування за плату з актами подачі/повернення вагонів, оформлення вантажних накладних як окремих договорів перевезення вантажу, підписання актів наданих послуг сторонами свідчить про укладення сторонами та подальше виконання договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 як договору, що включає умови як щодо передачі вагонів у користування, так і щодо подальшого перевезення вантажу. 
У зв`язку з викладеними, аргументи та доводи позивача щодо удаваності спірного договору є неспроможними та безпідставними, як і доводи АТ «Укрзалізниця» стосовно укладення спірного договору з метою приховання оренди вагонів.  
При цьому, колегія суддів не може не зауважити, що визначена сторонами назва договору як договору про надання послуг не впливає на суть правовідносин, які виникли на підставі договору. Назва договору не є його істотною умовою і не може впливати на кваліфікацію зобов`язань, що породжує укладення спірного договору для його сторін.
Крім того, колегія суддів не розглядає спірні правовідносини сторін у контексті спрямованості волі сторін на досягнення результату (з перевезення), оскільки за приписами статті 234 Цивільного кодексу України правочин, який  вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним, в той час як фіктивний правочин є оспорюваним та визнається судом недійсним, проте АТ «Укрзалізниця» вимоги про визнання договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 про надання послуг недійсним як фіктивного - не заявлялись.
Наполягаючи на недійсності договору № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 Укрзалізниця з посиланням на статті 203, 215 Цивільного кодексу України, також вказує на його вчинення посадовими особами філії «Дарницький вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця» із перевищенням повноважень, а саме -  укладення договору заступником начальника філії «Дарницький вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця» Ділігодіним Є. В. та головним інженером цієї філії Повхом Ю. І. без отримання дозволу правління АТ «Українська залізниця» на його укладення.
За приписами ч. 1, 3 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, що діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Відповідно до статті 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.
Судом встановлено, що договір надання послуг перевезення № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 р. був підписаний від імені філії «ДВРЗ» ПАТ «Українська залізниця» заступником начальника філії Ділігодіним Є. В. та головним інженером цієї ж філії Повхом Ю. І., які діяли на підставі довіреностей № 944 від 19.04.2016 р. та № 122 від 19.02.2016 р. (відповідно), про що зазначено в преамбулі вказаного договору надання послуг.
Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України   представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Тобто за приписами вказаної статті представництво виникає на підставі договору, закону чи інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 244 Цивільного кодексу України   представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватись на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Стаття 246 Цивільного кодексу України визначає, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.
Так, матеріали справи свідчать, що наказом ПАТ «Українська залізниця» № 132 від 26.02.2016 затверджено Положення про філію «Дарницький вагоноремонтний завод» (далі - Положення). Відповідно до п. 5.1 Положення керівництво філією здійснюється директором філії. Директор філії діє на підставі довіреності, виданої ПАТ «Українська залізниця» (далі - товариство), у якій визначаються межі та обсяг повноважень на виконання дій від імені товариства (п. 5.3).
Директор філії на підставі довіреності та у межах своїх повноважень укладає, змінює та розриває договори, контракти, угоди, інші правочини від імені товариства, в межах повноважень делегованих товариством; має право, в порядку передоручення видавати довіреності від імені товариства керівникам підрозділів та іншим працівникам філії, з урахуванням вимог, встановлених цим Положенням (п. 5.5 Положення).
Пунктом 5.7 вказаного Положення визначено, що будь-які договори, довіреності, інші вихідні документи щодо листування з третіми особами, а також банківські та фінансові документи від імені товариства вважаються належним чином укладеними (вчиненими) та мають юридичну силу для філії, товариства та третіх осіб виключно у разі, коли вони укладені (вчинені) з дотриманням правила двох підписів (скріплені двома підписами щонайменше двох посадових осіб філії) уповноважених на це посадовими особами філії, які діють на підставі довіреності, виданої товариством (керівник та заступник керівника філії, іншого структурного підрозділу філії або іншою уповноваженою на це особою філії, тощо).
19.02.2016 АТ «Українська залізниця» видало довіреність, якою уповноважено начальника філії «ДВРЗ» Кузнецова Є. М. та головного інженера філії Повха Ю. І. вчиняти правочини, укладати, змінювати та розривати будь-які договори в межах діяльності філії (п. 18); видавати в установленому порядку довіреності від імені довірителя працівникам філії, іншим особам у порядку передоручення (п. 20). Термін дії вказаної довіреності встановлений до 26.10.2016 р. (відповідно).
Також встановлено, що 19.04.2016 р. начальником філії «ДВРЗ» Кузнецовим Є. М. та головним інженером філії Повхом Ю. І. була видана довіреність із терміном дії до 26.10.2016 р. на уповноваження заступника начальника філії «ДВРЗ» Ділігодіна Є. В. вчиняти правочини, укладати, змінювати та розривати будь-які договори в межах діяльності філії (п. 13).
Оскільки договір про організацію перевезення № 07/16/11/01-Р  від 11.07.2016 було підписано від імені позивача з дотриманням правил двох підписів, уповноваженими на це посадовими особами - заступником начальника філії «ДВРЗ» Ділігодіним Є. В. та головним інженером філії Повхом Ю. І., які діяли на підставі довіреностей, виданих АТ «Українська залізниця» та начальником філії «ДВРЗ» (уповноваженого АТ «Українська залізниця» на видачу такої довіреності), колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у представників необхідного обсягу дієздатності.
Безпідставними є доводи АТ «Укрзалізниця» про те, що оскаржуваний товариством договір № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 є значним правочином, а відтак, його укладенню та підписанню мало передувати отримання згоди правління АТ «Українська залізниця».
Як встановлено судом під час розгляду справи, директор філії на підставі довіреності та у межах своїх повноважень укладає, змінює та розриває договори, контракти, угоди, інші правочини від імені товариства, в межах повноважень делегованих товариством; має право, в порядку передоручення видавати довіреності від імені товариства керівникам підрозділів та іншим працівникам філії, з урахуванням вимог, встановлених цим Положенням (п. 5.5 Положення)
Відповідно до п. 5.6 Положення у випадку, коли виконання зазначених у пункті 5.5 цього Положення повноважень передбачає витрату грошових коштів, розпорядження майном, у тому числі його відчуження, списання, та/або укладення договорів (у тому числі й з одним контрагентом та/або щодо одного класу товарів/робіт/послуг сукупно за 1 рік) на суму більше, ніж еквівалент 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату вчинення такої витрати, розпорядження (відчуження, списання), керівник філії має право здійснювати такі дії після отримання попереднього письмового дозволу правління товариства.
Аналіз змісту пунктів 5.5, 5.6 Положення дає підстави для висновку про те, що під значним правочином розуміється розпорядження майном на суму більшу, ніж еквівалент 100   000 дол. США (відчуження, списання).
Розглядаючи спір, колегія суддів враховує, що сама по собі передача власником майна в користування має розглядатись судом у контексті здійсненого ним розпорядження цим майном.
Оскільки позовні вимоги АТ «Укрзалізниця» заявлені ним з посиланням на статті 203, 215 Цивільного кодексу України, то доводи апелянта щодо необхідності кваліфікації спірного правочину як значного, в силу вимог цих статей, розглядаються судом з урахуванням умов договору та обставин, чинних (або дійсних) на момент його вчинення. 
Тобто, умови договору щодо розпорядження майном на загальну вартість, що перевищує еквівалент 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату вчинення такої витрати, розпорядження (відчуження, списання), мали бути погоджені та підписані сторонами у момент укладення договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016.
Надаючи оцінку спірному договору, колегія суддів уже визначила його юридичну природу як організаційно-правового, зокрема бази для укладення  численних правочинів на кожне окреме перевезення між АТ «Укрзалізниця» яка перевізником, і ТОВ «ВТК» як вантажовідправником.  Отже, укладений правочин не виходить за межі звичайної господарської діяльності залізниці.
Матеріалами справи підтверджується, а учасниками судового процесу не заперечується, що спірний правочин не містить жодних умов, які б визначали кількість вагонів, які мають бути подані кожного місяця виконавцем замовнику, як і загальний обсяг послуг, які мають бути надані впродовж строку дії договору (у тому числі у вагоно-добах). Тобто, спірний договір не містить істотної умови щодо його предмету деталізованої у кількісному показнику.
Натомість, як убачається зі змісту договору:
замовник зобов`язаний належним чином оформляти та узгоджувати із регіональними філіями ПАТ «Укрзалізниця» заявки і плани на перевезення вантажів у вагонах виконавця (пункт 2.2.1. договору);
замовник направляє виконавцю місячне замовлення на подачу вагонів під завантаження вантажів із зазначенням станцій відправлення, станцій призначення, найменування вантажів, його ваги та типу вагонів не пізніше 10 днів до початку наступного місяця (пункт 2.2.2 договору)
виконавець зобов`язаний розглядати письмові заявки замовника на перевезення протягом строку дії цього договору. У випадку непогодження заявок надавати замовнику відповідь протягом 3-х робочих діб з моменту отримання заявки (пункт 2.1.1 договору);
завчасно, за 7 днів до дати подачі вагонів, замовник зобов`язаний відправляти виконавцю заявку відповідно до місячного плану перевезень, узгодженого з залізницею (дирекцією залізничних перевезень) по факсу (044) 296-63-84, та/або електронною поштою ІНФОРМАЦІЯ_1 (додаток №4) у відношенні перевезення, яке планується (пункт 2.2.3 договору);
кількість вагонів для здійснення послуги, їх номери, модель, дата та станція початку здійснення перевезення, дата та станція повернення вагону після здійснення перевезення відображаються в актах подачі/повернення вагонів (пункт 1.2. договору);
розрахунок ставки за кожен вагон визначається Протоколом договірної ціни, який є невід`ємною частиною договору (додаток 1) за кожну добу (пункт 3.1. договору);
сторони дійшли згоди встановити ставку за користування кожним вагоном у розмірі 200,00 грн за кожну добу періоду надання послуг. Місячна вартість надання послуг перераховується на підставі актів подачі/повернення вагонів (Протокол №1 до договору).
Отже, пунктами 1.2, 2.1.1, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 3.1 спірного договору сторони погодили порядок визначення кількісного показника загального обсягу послуг з організації перевезень вантажів, а саме, шляхом пред`явлення замовником  виконавцю у визначені терміни місячних планів перевезень, заявок на подачу вагонів (контейнерів) у межах погоджених місячних планів перевезень (оферта) та прийняттям виконавцем до перевезення, подачею під навантаження (вивантаження) напіввагонів (контейнерів) згідно із затвердженими планами і заявками вантажовласника, тобто у межах акцептованого виконавцем обсягу надання послуг з передачі вагонів .
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
При цьому, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.  Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч.ч. 1-2 ст. 642 Цивільного кодексу України).
Отже, за змістом вказаних норм, погодження умов договору в силу положень ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає активні дії сторони, з яких явно та беззаперечно була б зрозуміла воля сторони, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав. 
За нормою ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України  істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Оскільки сторони погодили можливість визначати таку істотну умову як предмет договору шляхом погодження кількісного показника наданих послуг з користування напіввагонами, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для оцінки поданих замовником заявок у сукупності із наданим виконавцем погодженням цих заявок як окремих правочинів в рамках спірного договору, на підставі яких у сторін виникають реальні зобовязання: у залізниці передати обумовлену в заявці кількість вагонів під завантаження та здійснити перевезення, у замовника - оплатити вартість користування вагонами та розрахуватись за надані послуги з перевезення. 
За викладених обставин, оскільки сторонами безпосередньо у договорі № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 не визначено істотних умов, які б визначали кількісні та якісні  показники користування напіввагонами (кількість прийнятих вагонів, восьмизначний номер кожного з переданих вагонів, рік побудови кожного вагона, поточна ринкова вартість кожного вагона), у суду відсутні підстави для кваліфікації договору про організацію перевезень № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 без погоджених заявок як значного та як такого, що укладений з перевищенням повноважень.
Разом з тим, на думку колегії суддів, виходячи зі спірних правовідносин, саме погодження заявок та прийняття їх до виконання у відповідності до положень ст. 642 Цивільного кодексу України могло б  свідчити про перевищення повноважень керівника філії та потребувало письмового дозволу правління товариства, виходячи з умов п.п. 5.5, 5.6 Положення.
Однак вказаного зроблено не було, про що свідчать обставини, встановлені у справі № 910/14272/17.
Так, судом встановлено в  рішенні Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 у справі № 910/14272/17, залишеному без змін постановою Верховного Суду від 07.02.2018, факт  надання  позивачем заявок відповідачу на погодження у період з липня 2016 року по липень 2017 року, а саме: № 114/07-06 від 11.07.2016 про надання у липні 2016 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; № 135/17-006 від 27.07.2016 про надання у серпні 2016 року  вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; № 149/08-006 від 30.08.2016 про надання у вересні 2016 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; № 126/09-004 від 27.09.2016 про надання у жовтні 2016 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; № 163/10-16 від 27.10.2016 про надання у листопаді 2016 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; № 156/1116 від 28.11.2016 про надання у грудні 2016 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць, № 485/1216 від 27.12.2016 про надання у січні 2017 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; № 329/0117 від 27.01.2017 про надання у лютому 2017 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; №121/0217 від 27.02.2017 про надання у березні 2017 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; №131/0317 від 29.03.2017 про надання у квітні 2017 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; №152/0417 від 27.04.2017 про надання у травні 2017 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; №172/0517 від 26.05.2017 про надання у червні 2017 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць; №312/0617 від 27.06.2017 про надання у липні 2017 року вагонів загальною кількістю 1200 одиниць.
Факт отримання вказаних заявок під час розгляду справи № 910/14272/17 залізницею не заперечувався.
Оскільки матеріали справи № 910/14272/17 не містили доказів відмови від погодження відповідачем заявок позивача протягом 3-х робочих діб з моменту їх отримання, як і доказів прийняття їх до виконання, суд першої інстанції у відповідності до    п.п. 2.1.1. п. 2.1. договору дійшов висновку про те, що вказані заявки вважаються такими, що    погоджені відповідачем.
Отже,  підставою для виникнення у залізниці зобов`язань з передачі вагонів за судовим рішенням у справі №916/626/18 слугував здійснений судом аналіз  пункту 2.1.1 договору, тож саме ця умова  договору створила можливість зобов`язання залізниці передати визначену рішенням суду кількість напіввагонів, яка, як вважає позивач, мала бути погоджена правлінням товариства. 
У зв`язку з викладеним, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, зроблені з посиланням на рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/626/18, щодо можливості кваліфікації спірного договору як значного та визнання його недійсним лише на тій підставі, що суд, зобов`язав залізницю на підставі заявок передати ТОВ «ВТК» 880 напіввагонів, які за сукупною вартістю значно перевищують еквівалент 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ. Як свідчать матеріали справи, таке судове рішення є наслідком оцінки дій (бездіяльності) залізниці у сукупності із аналізом умов договору та здійсненим судом розрахунком обсягу ненаданих послуг.
За викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 недійсним як значного правочину, укладеного представниками АТ «Укрзалізниця» за відсутності згоди Правління товариства. 
Не може свідчити про зміну правового титулу напіввагонів, а отже і про наявність підстав стверджувати, що відбулось відчуження майна на підставі спірного правочину і зобов`язання Залізниці судовим рішенням у справі 916/626/18 підтвердити через автоматизоване робоче місце (АРМ) «Вантажні вагони компаній-операторів операцію «передача власних вагонів в оперативне управління» для проставлення ознаки «Оператор ТОВ «ВАНТАЖНА ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ» (код оператора 75), а також зобов`язання ПАТ «Українська залізниця» видати розпорядження філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» додати до переліку особливих умов таблиці «Вагони, які пересуваються в особливих умовах, умову «перевезення у власних вагонах філії «ДАРНИЦЬКИЙ ВАГОНОРЕМОНТНИЙ ЗАВОД» оператор ТОВ «ВАНТАЖНА ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ» (код оператора 75) на умовах власного рухомого  складу за дозволом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з  завантаженням переліку напіввагонів в підсистему введення нормативно-довідкової інформації (ПСВ НДІ) та підключенням в автоматизовану систему керування вантажними перевезеннями на залізничному транспорті України (АСК ВП УЗ), внесення змін до програмного забезпечення щодо оформлення  перевізних документів та зобов`язання ПАТ «Українська залізниця» видати розпорядження Департаменту комерційної роботи та філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» забезпечити внесення до складу Довідника штемпелів та відміток перевізного документа та їх відповідності особливим відміткам та приміткам вагонного листа і натурного листа вантажного поїзда нової відмітки «перевезення у власних вагонах філії «ДАРНИЦЬКИЙ ВАГОНОРЕМОНТНИЙ ЗАВОД» оператор ТОВ «ВАНТАЖНА ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ» (код оператора 75) на умовах власного рухомого складу за дозволом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Вчинення залізницею таких дій обумовлено специфікою здійснюваних перевезень залізничним траспортом, не є підставою для зміни власника майна.
Щодо позовних вимог про визнання неправомірним користування ТОВ «Центротранс» та ТОВ «ІТК» напіввагонами залізниці, переданими залізницею у користування ТОВ «ВТК» за договором № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 судом першої інстанції встановлено, що за доводами позивача користування напіввагонами (поданими залізницею за актами з № 1 по № 74) ТОВ «Центротранс» здійснювалось відповідно до накладних №№ 34155408 від 04.07.2019, № 34158022 від 05.07.2019, 34164822 від 05.07.2019, 42309229 від 16.07.2019, 45875713 від 16.07.2019, 42331561 від 17.07.2019, 42336115 від 18.07.2019, а ТОВ «ІТК» - згідно із накладними №№ 42749986 від 17.12.2017, 4275000 від 17.12.2017, 42884189 від 26.09.2017, 42884205 від 26.09.2017, 42884221 від 26.09.2017, 428889030 від 27.09.2017, № 53420147 від 16.12.2017.
Зі змісту накладних №№ 34155408 від 04.07.2019, № 34158022 від 05.07.2019, 34164822 від 05.07.2019 вбачається, що відправником вантажу за цими накладними виступила філія «ДВРЗ» АТ «Українська залізниця», а платником цих послуг перевезення було ТОВ «Центротранс». При цьому у накладних №№ 42309229 від 16.07.2019, 45875713 від 16.07.2019, 42331561 від 17.07.2019, 42336115 від 18.07.2019, 42749986 від 17.12.2017, 4275000 від 17.12.2017, 42884189 від 26.09.2017, 42884205 від 26.09.2017, 42884221 від 26.09.2017, 428889030 від 27.09.2017, № 53420147 від 16.12.2017 взагалі не ідентифіковано, які саме вагони відправлялись за ними (відсутня відомість вагонів).
Згідно зі статтями 73, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Указані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обґрунтовуючи вимоги про визнання користування ТОВ «Цетротранс» та ТОВ «ІТК» піввагонами неправомірним, Укрзалізниця посилається на порушення ТОВ «ВТК» умов договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 та передання ним ТОВ «Цетротранс» та ТОВ «ІТК» отриманого від АТ «Укрзалізниця» на виконання умов договору про надання послуг  № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 рухомого складу у подальше користування без письмової згоди на це АТ «Укрзалізниця».
При цьому, позивач не надає доказів реального переходу майна (піввагонів) отриманих ТОВ «ВТК» на виконання договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 у користування ТОВ «Цетротранс» та ТОВ «ІТК».
Як уже було встановлено, зі змісту договору про надання послуг № 07/16/11/01-Р від 11.07.2016 не убачається обов`язок ТОВ «ВТК» відправляти приналежний йому вантаж, у зв`язку з чим, ним у межах договору могли здійснюватись відправки вантажу, належного ТОВ «Цетротранс» та ТОВ «ІТК». Однак, сам факт відправки такого вантажу, як і надані позивачем накладні не підтверджують отримання вагонів, якими здійснюються перевезення у користування ТОВ «Цетротранс» та ТОВ «ІТК».
Відсутність доказів протиправного користування відповідачами 2,3 майном, що належить позивачу унеможливлює задоволення вимог позову і у цій частині.
Висновки суду першої інстанції і у цій частині відповідають встановленим обставинам справи та є мотивованими.
Розглянувши доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» від 10.02.2021 на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2021, заслухавши пояснення представників сторін у цій частині, дослідивши докази, проаналізувавши дотримання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства, колегія суддів виходить з такого.
Статтею 344 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3  ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних  з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.    
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами( ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України). 
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України). 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як підтверджується матеріалами справи, після закривання підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 15.10.2021 до суду першої інстанції 15.10.2020 надійшла заява відповідача ТОВ «ВТК» (відповідача-1) про компенсацію судових витрат у справі, а саме 21000,00 грн витрат на правничу допомогу та 3 205,75 грн витрат на відрядження.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 21000,00 грн заявником надано:
- договір про надання правової допомоги № 17/11/2018 від 17.11.2018 р., укладений між адвокатом Гершман Л. В. та ТОВ "ВТК" (клієнт), а також додаткову угоду № 4 від 21.02.2020 до цього договору, у яких сторони домовились, що адвокат надає клієнту правову допомогу у межах господарської справи № 910/9195/19; правова допомога надається клієнту погодинно у порядку, передбаченому додатковою угодою; вартість однієї години з надання послуг правової допомоги складає 1 000,00 грн., а у випадку участі адвоката в судовому засіданні за місцезнаходженням суду (м. Київ) гонорар адвоката становить 2 000,00 грн. за засідання; клієнт зобов`язаний оплатити надані адвокатом послуги протягом 10 календарних днів з дня підписання сторонами акту виконаних робіт;
- акт приймання-передачі наданих послуг № 19/11-1 від 19.11.2020 р. із детальним переліком наданих адвокатом послуг та використаного часу загальним обсягом 18 год. (із яких адвокат приймав участь у судових засіданнях, призначених на 12.03.2020 р., 31.08.2020 р., 15.10.2020 р.)  на суму 21 000,00 грн.;
- ордер на представництво інтересів позивача в суді адвокатом Гершман Л. В. серія ВН № 1005073 від 28.02.2020 р.;
- квитанцію до прибуткового касового ордера № 20/11 від 20.11.2020 р. на суму 21       000,00 грн.
Також ТОВ "ВТК" (відповідач-1) заявило вимогу про стягнення з позивача витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме - із прибуттям адвоката Гершман Л. В. до місця розгляду справи до Господарського суду міста Києва у сумі 3 203,75 грн. (витрат на відрядження), сплачених квитанцією до прибуткового касового ордера № 19/11 від 19.11.2020 р. на суму 3 205,75 грн.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України       до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду.   Як вбачається із п. 9 додаткової угоди № 4 від 21.02.2020 р. до договору про надання правової допомоги, сторони погодили, що у вартість гонорару адвоката не включаються та окремо сплачуються понесені ним фактичні витрати, пов`язані з представництвом ТОВ "ВТК" (витрати на відрядження, поштові відправлення, тощо).
На підтвердження таких витрат позивач надав суду копії проїзних документів, пов`язаних із прибуттям адвоката Гершман Л. В. у судові засідання, що відбулись 12.03.2020 р., 31.08.2020 р., 15.10.2020 р. за напрямками слідування транспорту 31.08.2020 р. Київ - Одеса на суму 380,00 грн., 15.10.2020 р. Одеса-Київ на суму 611,00 грн. та Київ-Одеса на суму 833,00 грн., що разом становить 1 824,00 грн.
Водночас, вбачається, що при прийнятті рішення 19.11.2020 судом першої інстанції не було вирішено питання відшкодування судових витрат відповідача-1.
Відповідно до п. 3 ч. 1, ч.ч. 3, 5 ст. 244  Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.  Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
З огляду на не вирішення питання про судові витрати, відповідач 23.11.2020 звернувся до суду першої інстанції із заявою, що надійшла на адресу суду 27.11.2020, про ухвалення додаткового рішення у справі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 вказану заяву залишено без руху.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2020 заяву було призначено до розгляду на 14.01.2021. 
В судове засідання 14.01.2021 представники сторін не з`явились, судом було прийнято додаткове рішення про часткове задоволення заяви відповідача-1 та покладення на позивача витрати на правничу допомогу у сумі 21   000,00 грн та витрат, пов`язаних із розглядом справи у сумі 1   824,00 грн. 
Так,  відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Положення ч. 2 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, та крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Так, подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, та заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення по справі) здійснювати розподіл судових витрат.
Разом з тим, слід зазначити, що наведена норма процесуального закону надає суду право, а не обов`язок, відмовити у відшкодуванні судових витрат, за винятком суми сплаченого стороною судового збору, у разі невиконання стороною обов`язку з подання попереднього розрахунку таких витрат.
Неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Застосування відповідних положень ст. 124 Господарського процесуального кодексу України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним з урахуванням встановлених обставин кожної справи, а також інших чинників, зокрема, дій або бездіяльності сторони або її представника під час розгляду справи (аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 909/359/19, Додаткових Постановах Верховного Суду від 13.02.2020 у справі №911/2686/18, від 21.05.2020 у справі №922/2167/19).
Щодо посилання позивача на позицію Великої Палати Верховного суду, викладену в постанові від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, то у даній справі суд відмовив у відшкодуванні судових витрат, з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи. 
Разом з цим, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі №911/2686/18 відхилено посилання заявника касаційної скарги на викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, у якості підстави для відмови у задоволенні клопотання про відшкодування судових витрат.
Верховним Судом наголошено, що оскільки положення статті 124 Господарського процесуального кодексу України не передбачають прямим процесуальним наслідком, у випадку неподання разом з першою заявою по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, відмову у задоволенні такої заяви, то застосування відповідних положень статті 124 Господарського процесуального кодексу України вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин кожної справи.
За приписами ч. 6 ст.  126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У Постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема, наголосила, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Під час розгляду справи , а в подальшому і заяви в судовому засіданні позивачем не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу або заперечень стосовно розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неспіврозмірність вартості  послуг адвоката  складності спору, безпідставності включення до витрат пов`язаних з розглядом справи витрат на відрядження.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач був обізнаний про подання відповідачем-1 заяви про відшкодування судових витрат, проте жодних заперечень або клопотання про зменшення їх розміру не надав. Так, ухвала суду першої інстанції про призначення заяви до розгляду на 14.01.2021 отримана позивачем 06.01.2021, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, тобто він був належним чином повідомлений про розгляд заяви судом. 
Слід зазначити, що і апеляційній скарзі жодних заперечень щодо суті заявлених вимог позивачем не надано, позиція останнього ґрунтується лише на формальних вимогах щодо незазначення орієнтовного розрахунку судових витрат у скарзі, без обґрунтування того, яким чином вказані обставини перешкоджали йому належним чином підготуватися до спростування витрат, які  він вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, враховуючи, що він був обізнаним із наявністю вказаної заяви завчасно досудового засідання. 
За приписами ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про відсутність підстав для задоволення поданого ТОВ «ВТК» клопотання про відшкодування судових витрат у зв`язку з неподанням товариством розрахунку суми витрат, які сторона очікує понести під час розгляду справи.
Отже, місцевий господарський суд, розглядаючи спір по суті заявлених вимог повно та всебічно дослідив матеріали справи та доводи сторін, застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права, якими врегульовано ці правовідносини, ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду. Підстави для його скасування - відсутні.
Доводи заявника апеляційної скарги про неправильне застосування місцевим судом статей 203, 215, 235 Цивільного кодексу України, як і судження стосовно неповноти дослідження судом обставин справи, що мають суттєве значення для розгляду спору по суті, не підтвердились під час апеляційного перегляду справи.
Судом першої інстанції також дотримано вимог процесуального законодавства під час розгляду поданої ТОВ «ВТК» заяви про стягнення судових витрат, ухвалено законне та обґрунтоване додаткове рішення суду. Підстави для його скасування - відсутні.
Доводи заявника апеляційної скарги про неправильне застосування місцевим судом статей 124, 165 Господарського процесуального кодексу України не підтвердились під час апеляційного перегляду справи.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Оскільки цією постановою суд апеляційної не змінює ні рішення суду по суті спору, ні додаткового рішення про компенсацію судових витрат, та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється. 
Керуючись ст.   ст. 267-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 
ПОСТАНОВИВ:
1.          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 у справі №910/9195/19 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від  19.11.2020 у справі №910/9195/19 - без змін.
2.           Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на додаткове рішення від 14.01.2021 у справі №910/9195/19 залишити без задоволення, а додаткове рішення від 14.01.2021  у справі №910/9195/19 - без змін.
3.          Справу повернути до Господарського суду міста Києва. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено  07.06.2021.

Головуючий суддя                                                            О.І. Поляк 

Судді                                                                                Є.Ю. Пономаренко

                                                                                Л.В. Кропивна