П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/9444/20	
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Косцової І.П.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.
за участі секретаря – Стефанцевої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Одеській області, яка полягала у нездійсненні індексації грошового забезпечення з 07.11.2015 року по 31.05.2016 року відповідно до ч.5 ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» та нездійсненні остаточного розрахунку при звільненні; 
зобов`язати ГУНП в Одеській області нарахувати та виплатити йому заборгованість з індексації грошового забезпечення за вказаний період в сумі 301,69 грн., а також середній заробіток – грошове забезпечення за час затримки з 31.05.2016 року по день ухвалення рішення в розмірі 582 719,72 грн., з урахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів; 
зобов`язати ГУНП в Одеській області нарахувати та сплатити йому 3 % річних в розмірі 5,10 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 325,86 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період проходження служби у поліції йому не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Оскільки під час звільнення зі служби індексація за вищевказаний період не виплачена, позивач вважає, що має право на кошти, які складаються із заборгованості з індексації та нарахованих до такої заборгованості 3% річних  та інфляційного збільшення боргу. Також позивач визначає за собою право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з вини роботодавця. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 року по 31.05.2016 року, зобов`язав ГУНП в Одеській області нарахувати та виплатити позивачеві зазначені кошти. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції виходив із того, що індексування доходів громадян входить до структури заробітної плати та є обов`язковим, тому позивач має право на її отримання.
Щодо вимог позивача про зобов`язання виплатити на його користь середній заробіток за час затримки, 3% річних та інфляційне збільшення боргу, суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні, оскільки їх виплата можлива під час виконання рішення у даній справі, тому право отримання зазначених виплат на даний час ще не порушено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати його та ухвалити нове рішення у відповідній частині про задоволення позову.
В обґрунтування наведених доводів апелянт зазначив, що у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні він має право на компенсаційні виплати середнього заробітку за час затримки, 3% річних та інфляційного збільшення боргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Одеській області заперечувало проти її задоволення та просило суд залишити оскаржуване рішення без змін.

Фактичні обставини справи.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 року по 31.05.2016 року проходив службу в ГУ НП в Одеській області (а.с.17).
17.08.2020 року позивач звернувся до відповідача з запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив повідомити, чи нараховувалась та сплачувалась йому індексація грошового забезпечення у період з 07.11.2015 року по 31.05.2016 року (а.с. 15).
20.08.2020 року відповідач листом №14/170/зі повідомив, що у вказаному періоді індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення у вказаному періоді та визначаючи право на отримання відповідних нарахувань, пов`язаних з затримкою такої виплати, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції у частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 07.11.2015 року по 31.05.2016 року та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачеві належні суми сторонами не оскаржується, судова колегія, в силу приписів ст.308 КАС України, не переглядає оскаржуване рішення в цій частині.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Статтєю 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Проаналізувавши приписи статей 94, 116, 117 КЗпП у сукупності з положеннями статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», судова колегія зазначає, що  всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, індексація грошового забезпечення тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач в період з 07.11.2015 року по 31.05.2016 року не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, не здійснив відповідні розрахунки на час звільнення позивача 31.05.2016 року, чим порушив його права, гарантовані трудовим законодавством, а відтак, позивач, в силу ст.117 КЗпП України набув право на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку, починаючи з 31.05.2016 року.
При цьому судова колегія зазначає, що при встановленні факту порушення права особи на отримання частини належної заробітної плати на суд покладається обов`язок встановити розмір відшкодування за час затримки, так як саме суд виступає органом, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Такий висновок відповідає правовій позиції, визначеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Зокрема, суд касаційної інстанції у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16) зазначив, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.
У цій же постанові суд касаційної інстанції зазначив, що, вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, слід враховувати, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві ОСОБА_2 Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до довідки про доходи УФБЗО ГУНП в Одеській області від 22.06.2021 року №492 розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 становить 11  565 грн., розмір середньоденної заробітної плати – 379,18 грн. (а.с. 206).
Водночас, приймаючи рішення по суті справи, суд першої інстанції не визначив суму недоплаченої позивачеві індексації за період з 07.11.2015 року по 31.05.2016 року, проте судове рішення у вказаній частині сторонами не оскаржено, що, в свою чергу, позбавляє суд апеляційної інстанції можливості надавати йому правову оцінку.
Позивач в позовній заяві зазначив, що сума індексації у спірному періоді становить 301,69 грн.
Оскільки ГУНП в Одеській області з 07.11.2015 року не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, не провів з останнім розрахунків в повному обсязі на момент звільнення у червні 2016 року, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації у вигляді нарахування середнього заробітку за час затримки при звільненні. 
Разом з цим, дослідивши обставини даної справи у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на явну не співмірність недоплаченої ОСОБА_1 суми індексації за період з 07.11.2015 року по 31.05.2016 року та розрахованої позивачем компенсаційної виплати середнього заробітку.
При цьому судова колегія враховує ту обставину, що позивач звернувся до суду з цим позовом у вересні 2020 року, тобто зі спливом більш ніж чотири роки після звільнення з роботи, яке мало місце 31 травня 2016 року.
Відповідно до матеріалів справи та встановлених судом апеляційної інстанції обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо індексації грошового забезпечення. Суд апеляційної інстанції встановив, що таке право позивач реалізував лише у вересні 2020 року, подавши позов, хоча на момент свого звільнення достеменно знав про не виплату йому індексації грошового забезпечення.
В ході розгляду даної справи колегією суддів не встановлено, що позивач не знав про це його право, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право.
Сума індексації грошового  забезпечення (301,69 грн.), є меншою майже у дві тисячі разів, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (582 719,72 грн.).
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача судова колегія вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
В свою чергу, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо нарахування та сплати ОСОБА_1 3 % річних та інфляційного збільшення, оскільки за змістом ч.2 ст.625 ЦК України такі нарахування не входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання за цивільно-правовими угодами, та не стягуються у межах трудових правовідносин. 
Таким чином, оскільки суд першої інстанції протиправно відмовив ОСОБА_1 у стягненні на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судове рішення у вказаній частині у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.317 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову у відповідній частині позовних вимог.
Керуючись ст. ст.    308,    310,    315,    317,    322,    325,    328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року - скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та ухвалити в цій частині нову постанову.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 25 000 грн. з відрахуванням податків та зборів. 
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст виготовлено та підписано 24.06.2021 року

Головуючий суддя 	 	Косцова І.П.	
Судді	    	Осіпов Ю.В.   Скрипченко В.О.