УХВАЛА

09 червня 2021 року 
м. Київ

справа № 905/874/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:                  Уркевича В. Ю.- головуючого, Мачульського Г. М., Краснова Є. В.,
за дорученням судді повноваження секретаря судового засідання здійснює помічник судді Чепурна О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2021 (головуючий суддя Чус О. В., судді Кузнецова І. Л., Кощеєв І. М.) і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2020 (суддя Рудь І. А.) у справі
за позовом Департаменту екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації
до Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп»
про зобов`язання виконати умови договору та стягнення 60 279,78 грн за договором на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017                № 92 в редакції додаткових угод,
за участю представників:
позивача - Кайдана А. О. (у порядку самопредставництва),
відповідача - не з`явився,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.          У травні 2020 року Департамент екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації (далі - Департамент, позивач) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом про:
- зобов`язання Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп» (далі - ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп», відповідач) виконати договір на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017 № 92, укладений між сторонами, щодо виконання робіт з розробки проектно-кошторисної документації стосовно об`єкта «Реконструкція об`єднаних очисних споруд м. Мирноград» (далі - договір на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017 № 92);
- стягнення з ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп» 60 279,78 грн, з яких: 43 601,58 грн пені та 16 678,20 грн штрафу відповідно до умов договору на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017 № 92 в редакції додаткових угод.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017 № 92.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3.          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2021, у задоволенні позову відмовлено повністю.
4.          Судові рішення мотивовані тим, що, враховуючи передачу відповідачем майнових прав інтелектуальної власності з розробки проектно-кошторисної документації стосовно об`єкта «Реконструкція об`єднаних очисних споруд м. Мирноград» Товариству з обмеженою відповідальністю «Водопроект», обраний позивачем спосіб захисту не спрямований на реальне відновлення порушеного права, оскільки зобов`язання ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп» виконати спірний договір в частині виконання робіт з розробки проектно-кошторисної документації стосовно об`єкта «Реконструкція об`єднаних очисних споруд м. Мирноград» не призведе до відновлення порушеного права позивача.
5.          Суди також дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені в сумі 43   601,58 грн та штрафу у розмірі 16   678,20 грн, оскільки у спірному договорі сторони не встановили конкретний розмір договірної неустойки (пені, штрафу) за порушення виконавцем строків виконання робіт.
Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї
6.          У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Департаменту, в якій скаржник просить постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2021 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2020 у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 43 601,58 грн та штрафу у розмірі 16 678,20 грн.
7. Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
8. Скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми статті 231, частини четвертої статті 236 Господарського кодексу України без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.
9.          У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі, та просив її задовольнити.
10.          Відповідач правом на подання письмового відзиву на касаційну скаргу, передбаченим статтею 295 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
11.          Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
12.          У касаційній скарзі скаржник просить ухвалити нове рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 43 601,58 грн та штрафу у розмірі 16 678,20 грн.
13.          Колегія суддів, враховуючи приписи наведеної норми процесуального права, здійснює перегляд рішень судів попередніх інстанцій лише в межах заявленої у касаційній скарзі вимоги, - щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафу.
14.          Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
15.          При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
16.          Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 також зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
17.          Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у цьому випадку не підтвердилися з огляду на таке.
18.          У цій справі, судові рішення в якій переглядаються у касаційному порядку, судами попередніх інстанцій, зокрема, розглянуто спір про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 43 601,58 грн та штрафу у розмірі            16 678,20 грн.
19.          При цьому суди встановили, що відповідач у визначений договором строк не виконав такі етапи робіт з розробки проектно-кошторисної документації, як «Отримання висновку з оцінки впливу на довкілля» і «Експертиза проекту» та не надав до суду доказів на підтвердження звернення до позивача із пропозицією внесення змін до договору щодо збільшення строку для виконання вказаних етапів робіт з огляду на положення Закону України «Про оцінку впливу на довкілля». Отже, порушення відповідачем умов спірного договору підтверджується матеріалами справи.
20.          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 43 601,58 грн та штрафу у розмірі 16 678,20 грн, суди попередніх інстанцій зазначили, що чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за який вона стягується, і конкретного її розміру.
21.          Як встановили суди попередніх інстанцій, відповідно до пункту 8.1 договору на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017 № 92 у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором.
22.          Пунктом 8.4 договору на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017 № 92 визначено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за цим договором за бюджетні кошти виконавець сплачує замовнику штрафні санкції, передбачені статтею 231 Господарського кодексу України.
23.          Судами встановлено, що зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що ним нараховані пеня та штраф за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за договором в частині виконання робіт у визначені календарним графіком строки відповідно до вимог частини другої статті 231 Господарського кодексу України, тобто застосовано договірну неустойку, передбачену пунктом 8.4 договору на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017             № 92.
24. Проте згідно з цим пунктом договору сторони не визначили, яка саме частина статті 231 Господарського кодексу України є підставою для сплати відповідачем штрафних санкцій та не встановили конкретного розміру (відсотку) штрафної санкції (пені), яка в силу частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України та частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України підлягає обчисленню саме у відсотках.
25. Крім того, сторони у договорі не визначили, з якої частини зобов`язання повинен розраховуватись розмір пені (або від суми невиконаної частини зобов`язання, або від суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг), що виключає можливість застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені за порушення виконання зобов`язання.
26.          Отже, безпосередньо договір на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017 № 92, який і є підставою для застосування договірної неустойки, містить не її розмір, а лише відсилання до норми законодавства, якою передбачені різні підстави для стягнення та обчислення штрафних санкцій, зокрема, частинами другою, четвертою, шостою статті 231 Господарського кодексу України.
27.          За наведених обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені в сумі              43 601,58 грн та штрафу у розмірі 16 678,20 грн, оскільки у спірному договорі сторонами не встановлено конкретного розміру договірної неустойки (пені, штрафу) за порушення виконавцем строків виконання робіт.
28. Відповідно до частини першої статті 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. 
29. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (частина друга статті 231 Господарського кодексу України).
30. Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 231 Господарського кодексу України законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу. 
31. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (частина шоста статті 231 Господарського кодексу України).
32.          Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією (частина сьома статті 231 Господарського кодексу України).
33.          Суд касаційної інстанції зазначає, що посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 231 Господарського кодексу України, викладені у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, які, на думку позивача, не враховані судами попередніх інстанцій, не може бути виключною правовою підставою для касаційного оскарження судового рішення, оскільки постанова у вказаній справі ухвалена за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них з огляду на таке.
34.          Предметом спору у справі № 904/4156/18 за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до Державного підприємства «Східний ГЗК» є стягнення інфляційних втрат у сумі              3 336 028,7 грн, 3% річних у сумі 1 473 603,28 грн, а також 8 158 473,47 грн пені.
35. На обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу уранового оксидного концентрату від 11.12.2017 № 8-020-SD-17-00763 в частині порушення строку своєчасної оплати товару, внаслідок чого позивач нарахував відповідачеві пеню, інфляційні втрати та 3 % річних.
36.          Відмовляючи у стягненні пені, господарські суди вказали на те, що у договорі, який є підставою позовних вимог, в тому числі стягнення неустойки, сторони не встановили розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина шоста статті 231 Господарського кодексу України не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України.
37.          Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/4156/18 вказала, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
38. Позивач зазначав про те, що нарахував відповідачеві пеню за період з 20.01.2018 по 11.07.2018 виходячи з обсягу простроченого зобов`язання та розміру облікової ставки Національного банку України у відповідний день прострочення в межах періоду нарахування, вважаючи, що частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафної санкції за прострочення грошового зобов`язання визначений саме в такому розмірі і застосування штрафної санкції за прострочення грошового зобов`язання передбачено пунктом 4.2 договору.
39. Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством, а пункт 4.2 договору містить положення про те, що за кожний день прострочення виконання зобов`язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому статтею 231 Господарського кодексу України, від обсягу невиконаних зобов`язань.
40. Між тим частина шоста статті 231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач на обґрунтування розміру нарахованої пені, не встановлює розмір штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а тому не може бути застосована у даному випадку як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.
41. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що умовами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а частина шоста статті 231 Господарського кодексу України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України, та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію.
42.          Звідси Великою Палатою Верховного Суду у справі № 904/4156/18 викладено правовий висновок щодо застосування частини шостої статті 231 Господарського кодексу України. Разом з тим позивач у справі № 905/874/20 правовою підставою стягнення пені та штрафу визначив частину другу статті 231 Господарського кодексу України. 
43.          При цьому за пунктом 8.4 договору на розробку проектно-кошторисної документації від 22.11.2017 № 92 виконавець сплачує замовнику штрафні санкції, передбачені статтею 231 Господарського кодексу України, у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань за цим договором за бюджетні кошти. Натомість у справі № 904/4156/18 фінансування виконання відповідного зобов`язання за рахунок бюджетних коштів не здійснювалося.
44.          Звідси правовідносини у справі № 905/874/20, судові рішення в якій переглядаються Верховним Судом, та у справі № 904/4156/18 не є подібними.
45.          Зважаючи на те, що фактичні обставини зазначених вище справ є відмінними від встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у справі №   905/874/20, доводи скаржника про застосування судами попередніх інстанцій статті 231 Господарського кодексу України без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у вказаній вище постанові, є необґрунтованими.
46.          Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
47.          При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
48. Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.
49.          Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
50.          Згідно зі статтею 14 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
51.          Аналогічно й частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
52.          Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 №   3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
53.          У рішенні ЄСПЛ у справі «Ґарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v. Spain» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A,               №   115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с.15, п.31).
54.          Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм Господарського процесуального кодексу України.
55.          За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою позивача, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ: 
касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту екології та природних ресурсів Донецької обласної державної адміністрації на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2021 і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2020 у справі                      № 905/874/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      В. Ю. Уркевич

Судді:                                                                                          Г. М. Мачульський

                                                                                          Є. В. Краснов