Справа № 159/6732/20 	Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/657/21  Категорія: 37    	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я., 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданого адвокатом Кульчицьким Олександром Сергійовичем, до приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування за апеляційною скаргою відповідача приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
В грудні 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кульчицький О. С. звернувся в суд з позовом до приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування в розмірі 81579,41 гривень.
Вимоги обґрунтовує тим, що 09.11.2019 року водій транспортного засобу «БАЗ А079.14», реєстраційний номер НОМЕР_1 здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження та після тривалого лікування їй була встановлена ІІ група інвалідності. На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «БАЗ А079.14» була застрахована в ПрАТ «УТСК», тому позивач вважає, що має право на відшкодування шкоди здоров`ю в розмірі 134335,12 гривень, яка складається з: витрат на лікування в розмірі 45455,12 гривень, відшкодування шкоди у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за період перебування на стаціонарному лікуванні з 11.11.2019 року по 17.12.2019 року (36 днів), з 31.01.2020 року по 07.02.2020 року (7 днів), з 16.03.2020 року по 24.03.2020 року (8 днів) із розрахунку мінімальної заробітної плати на 01.01.2019 року та на 01.01.2020 року відповідно в розмірі 7369,10 гривень, відшкодування шкоди у зв`язку із стійкою втратою працездатності (встановлена ІІ група інвалідності) в розмірі 75114,00 гривень, відшкодування моральної шкоди розрахованої як 5% від шкоди заданої здоров`ю в розмірі 6396,90 гривень. За заявою позивача від 12.02.2020 року ПрАТ «УТСК» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі лише 52755,71 гривень. Позивач просить стягнути з відповідача недоплачену суму в розмірі 81579,41 гривень (134335,12 - 52755,71 грн) та судові витрати у справі, вказавши попередній орієнтовний розмір судових витрат - 10000, 00 гривень.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 невиплачене страхове відшкодування в розмірі 55715 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот п`ятнадцять) гривень 20 копійок, яке складається з 10600,035 гривень витратна лікування, 4905,06 гривень відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, 37557 гривень відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, 2653,10 гривень відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В решті позову відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ « Українська транспортна страхова компанія», покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати.
Представник позивача адвокат Кульчицький О. С. у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Судом встановлено, що 09 листопада 2019 року приблизно о 15 год 40 хвилин по вул. Брестська в м. Ковелі автомобіль «БАЗ А079.14», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , допустив наїзд на велосипедистку ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у виді важкої закритої черепно-мозкової травми, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
За вказаним фактом 10.11.2019 року розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Постановою старшого слідчого Ковельського ВП ГУНП у Волинській області від 28 лютого 2020 року кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю складу злочину.
В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 09 листопада 2019 року, керуючи велосипедом, рухалась по правому краю проїзної частини дороги вул. Брестська зі сторони вул. Незалежності в напрямку перехрестя із вул. Старицьких в м. Ковелі. Наближаючись до повороту, що по ліву сторону від неї, вона в той момент коли її об`їжджав маршрутний автобус «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , раптово перед ним, попередньо не змістившись до середини проїзної частини та не показуючи відповідного жесту рукою, різко почала повертати ліворуч, внаслідок чого відбулося зіткнення правим переднім крилом автобуса в ліву бічну сторону велосипеда, від зіткнення ОСОБА_1 впала на дорожнє покриття.
За висновком судової інженерно-транспортної експертизи №619 від 09.01.2020 року дорожньо-транспортна пригода сталась з вини велосипедистки ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням нею п.2.3 (б), п.10.1 Правил дорожнього руху. Водій транспортного засобу «БАЗ» ОСОБА_2 діяв відповідно до дорожньої обстановки, яка склалась на момент пригоди, не порушуючи Правил дорожнього руху.
Згідно виписки з медичної карти та довідок про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Ковельської ЦРЛ у зв`язку з отриманими під час ДТП тілесними ушкодження 51 день : з 11.11.2019 року по 17.12.2019 року (36 днів), з 31.01.2020 року по 07.02.2020 року (7днів), з 16.03.2020 року по 24.03.2020 року (8 днів).

Внаслідок отриманих травм ОСОБА_1 12.08.2020 року встановлена ІІ група інвалідності довічно.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «БАЗ А079.14, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ТОВ «Галактика Авто» в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» згідно договору АО-3381887 від 28.05.2019 року.
Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну життю та здоров`ю становить 200000,00 гривень.
12 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «УТСК» із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду здоров`ю з подальшим уточненням понесених витрат.
Розмір збитку згідно розрахунку ПрАТ «УТСК» становить 105511,42 гривень.
Розмір страхового відшкодування визначено ПрАТ «УТСК» на підставі п.36.3 ст.36 Закону №1961-ІV у зв`язку із обопільною виною на рівні 50% збитків, тобто 52755,71 гривень.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, зменшуючи страхову виплату та керуючись при цьому п.36.3 ст.36 Закону №1961-ІV, відповідач діяв неправомірно, оскільки дана норма Закону не підлягає до застосування у даному випадку. Крім того, відсутні підстави також для зменшення розміру відшкодування у зв`язку з грубою необережністю потерпілої. З такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з такого.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується не залежно від вини особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
Настання страхового випадку слугує в силу статті 979 ЦК підставою для виплати страхувальникові чи іншій, визначеній у договорі страхування особі, страховиком страхової виплати.
Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 09.11.2019 року за участю забезпеченого транспортного засобу та велосипедистки ОСОБА_1 , визнана ПрАТ «УТСК» страховим випадком. Отже відповідач визнав подію, як таку, за яку наступає цивільно правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.
Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.
Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судами обставин не виключається.
Органами досудового розслідування не доведено наявність непереборної сили на момент дорожньо-транспортної пригоди.
В даному випадку у ОСОБА_1 не було умислу на завдання шкоди.
Велосипедист не є джерелом підвищеної небезпеки, а наявність чи відсутність вини велосипедиста у настанні ДТП не може бути підставою для покладення на нього зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Законом гарантовано потерпілому виплату відповідного розміру відшкодування за шкоду, заподіяну його здоров`ю внаслідок дорожньо транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу, який він має право отримати від страховика забезпеченого транспортного засобу, незалежно від вини потерпілого, якщо не встановлено, що шкода завдана внаслідок його умислу або непереборної сили, чого за обставин цієї справи не встановлено.
Відповідно до ч. З ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Посилання відповідача при прийнятті рішення на норму п. 36.1 ст. 36 Закону підлягають застосуванню, якщо йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована.
Положення п. 36.1 ст. 36 Закону стосується заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними сукупними діями за участю декількох транспортних засобів (наприклад: внаслідок зіткнення декількох транспортних засобів, наїзду на пішохода декількома транспортними засобами), а заподіяна шкода не може розподілятись між водієм транспортного засобу (в даному випадку - страховиком) та пішоходом, який загинув внаслідок наїзду на нього транспортного засобу.
У даній статті йдеться про поділ розмір заподіяної шкоди особами цивільно правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність велосипедиста ОСОБА_1 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону.
Крім того, відповідно до п. 36.1 ст. 36 вказаного Закону, керуючись нормами Закону Страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). При цьому Законом не передбачена можливість прийняття рішення страховиком про зменшення розміру страхового відшкодування із врахуванням дій потерпілого, здоров`ю якого заподіяно шкоди внаслідок ДТП за участю транспортного засобу.
Оскільки відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки була застрахована у відповідача, а тому на останнього (страховика) покладається обов`язок відшкодувати потерпілому завдану шкоду. При цьому відповідач не довів, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а тому він має відшкодувати потерпілому завдану йому майнову та моральну шкоду, розмір якої підтверджено належними та допустимими доказами.
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції та не спростовують правильність висновків суду та правильність рішення суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з додержанням норм процесуального права та матеріального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» залишити без задоволення. 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2021 року в даній справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                        

 
Судді