ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/1863/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 )   на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року ( суддя першої інстанції Момонт Г.М.) у справі №340/1863/20 за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 )         про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,- 
ВСТАНОВИВ:
10 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки при звільненні виплати належної ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, а саме провести розрахунок та виплатити Мацайтісу   середній заробіток за період 04 лютого 2018 року по 12 березня 2020 року, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 лютого 2020 року;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 10     000 грн компенсації за завдану моральну шкоду.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України №15 від 16.01.2020 р. позивач  звільнений з військової служби у запас за пп.“б” (за станом здоров`я) п.2 ч.5 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №26 від 04.02.2020 р. ОСОБА_2 з 04.02.2020 р.   виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Позивач вказує, що у день виключення із списків особового складу частини, йому    видано витяг з наказу №26 від 04.02.2020 р. про його звільнення та виключення із списків особового складу частини, у наказі командира військової частини зазначалося про виплату йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 92     641,37 грн. Позивач зауважує, що ні у день його звільнення та виключення зі списків особового складу частини, ні станом на початок березня 2020 року, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а саме – не виплатив компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у визначеній  сумі  - 92     641,37 грн. 
Позивач зазначає, що 11.03.2020 р. відповідач у добровільному порядку перерахував на його банківську картку 91     591,86 грн. заборгованості з виплати грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно. На думку позивача, невиплата йому грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, свідчить про не проведення відповідачем повного розрахунку при звільненні, що за приписами ст.117 КЗпП України породжує у позивача право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Також позивач вказує, внаслідок порушень з боку відповідача йому завдано значну моральну шкоду. Позивач наголошує на тому, що особливих душевних страждань йому доставляли постійні думки про те, що після того, як він чесно відслужив та був звільнений з лав ЗС України, відповідач вчинив стосовно нього протиправні дії і повністю не розрахувався, а його сім`я розраховувала на ці гроші. Позивач стверджує, що за період, що відповідач із ним не розрахувався, ця сума коштів знецінилася та частково втратила свою купівельну спроможність, що також додає йому душевних страждань. На думку позивача, сума 10     000,00     грн є адекватною компенсацією за завдану йому моральну шкоду.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року  у справі №340/1863/20 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1  відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4   551,31 грн. (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят одна грн. 31 коп.).
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються норми   КЗпП України   у частині встановлення відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2020 по 11.03.2020. При цьому, виходячи з принципу пропорційності, суд вважав належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 4     551,31 грн як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову - про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 06.06.2018 р. у справі №804/1782/16, від 27.06.2018 р. у справі №810/1543/17, вказує, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівнику сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог     ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,  суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду,    ОСОБА_1 12.12.2019 р. подано командиру Військової частини НОМЕР_2 рапорт щодо виплати йому грошової компенсації за речове майно (а.с.36). 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2020 р. №26 полковника ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 звільненого наказом начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.01.2020 р. №15 з військової служби у запас за підпунктом “б” (за станом здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та з 04.02.2020 р. виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення. (а.с.8).
У наказі зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 р. №178 виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у розмірі 92641,37 грн.  згідно довідки №1 від 04.02.2020 р. (а.с.8).
З огляду на платіжне доручення №255 від 11.03.2020 р. та реєстр перерахувань на особисті вклади №59 за березень 2020 року, ОСОБА_1 11.03.2020 р. перераховано 91   251,75 грн компенсації за речове майно (сума після утримання військового збору) (а.с.38, 39), які 12.03.2020 р. зараховано на банківський рахунок позивача (а.с.9).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відповідно до ч.1   ст.308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на вказані норми, предметом розгляду у суді апеляційної інстанції є рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог (нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), з чим не погодився відповідач в апеляційній скарзі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі   ст.19 Конституції України   органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені   Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII   (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).
Водночас,    Законом № 2011-XII    не передбачено такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей   116   та   117 Кодексу законів про працю України   як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Відповідно до ч. 6   ст. 7 КАС України   у разі відсутності   закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує   закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого   закону   суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм   КЗпП України   при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19
За змістом ч. 5   ст. 242 КАС України   при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої   статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої   статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2018 по справі № 821/1083/17.
При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 06 серпня 2020 року у справі №805/2572/16-а, від 09 липня 2020 року у справі №821/2093/16.
Отже, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм   КЗпП України   є необґрунтованими.
Враховуючи, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими   Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зазначні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Отже, враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої   статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі   статті 117 КЗпП України.
З матеріалів справи встановлено, що 11.03.2020 р. позивачу перераховано 91   251,75 грн компенсації за речове майно (сума після утримання військового збору) (а.с.38, 39), які 12.03.2020 р. зараховано на банківський рахунок позивача (а.с.9).
Відповідно до положень   статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України   визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Колегія суддів зауважує, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Згідно з положеннями   статті 117 КЗпП України   визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Верховний суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18), зазначив, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими   цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на зазначене слідує, що непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений   ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої   статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої   статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 при звільненні ОСОБА_1 нараховано: грошове забезпечення в сумі 3   507,84 грн, компенсацію за невикористану відпустку за 2019 – 2020 роки за 45 діб у сумі 39     127,35 грн, компенсацію за невикористану відпустку, як учасника бойових  дій за 70 діб у сумі 73     037,71 грн, грошову допомогу для оздоровлення за 2020 рік у сумі 25     215,40 грн, одноразову грошову допомогу при звільненні за 32 календарних роки в сумі 403     446,40 грн, компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 92     641,37 грн (а.с.45).
Отже, загальна сума, нарахована позивачу при звільненні становить 636     976,07 грн.
Таким чином, невиплачена позивачу під час звільнення сума компенсації вартості за неотримане речове майно – 92     641,37 грн становить 14,54% від суми нарахованої йому при звільненні.
При цьому, з врахуванням правових позицій Верховного Суду у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16, від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання   ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"   та ч. 5   ст. 242 КАС України, а також принципу розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 4   551,31 грн., що становить 14,54% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (31     302,00     грн х 14,54%).
Згідно з положеннями ч. 5   ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на зазначене, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, судова колегія  вважає, що  судом першої  обгрунтовано  прийнято рішення про середній заробіток за час затримки розрахунку , який  має бути виплачений позивачу у розмірі 4   551,31 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Згідно з ч. 1   ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до   ст. 117 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що законною, обґрунтованою та такою, що відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності буде відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 4   551,31 грн.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати сум оспорюваного відшкодування є формою триваючого правопорушення.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої   ст.117 КЗпП України   щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення (правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 06 серпня 2020 року у справі №805/2572/16-а, від 09 липня 2020 року у справі №821/2093/16).
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до   статті 117 Кодексу законів про працю України   в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку   про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.   315,   316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення   без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.   243,   250,   308,   311,   315,   316,   321,   322,   325,   329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 )   на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року  у справі №340/1863/20 - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі №340/1863/20 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328,   329 КАС України
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко