ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 1.380.2019.004275
адміністративне провадження № К/9901/18540/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Усенко Є.А.,
суддів: Гімона М.М.,  Гусака М.Б., 
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 (головуючий суддя Большакова О.О., судді Старунський Д.М., Качмар В.Я.) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України (правонаступник - Державна податкова служба України (ДПС України)), Головного управління ДФС у Львівській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Львівській області (ГУ ДПС у Львівській області)) про встановлення фактів, визнання дій/бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  (далі - позивачі) звернулись з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (ДФС, відповідач 1, Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ГУ ДФС, відповідач 2) в якому просили: 
1) встановити наступні факти: 1.1) факт проникнення 24.02.2011 працівників ДПІ у Личаківському районі м. Львова у приватну власність позивачів, який зафіксований у документах: акті обстеження юридичної (фактичної) адреси від 24.02.2011; акті опису майна № 147 від 24.02.2011; 1.2) факт проникнення 24.02.2011 працівників ДПІ у Личаківському районі м. Львова у приватну власність позивачів без  судового рішення та без чинного правового документа, який би підтверджував право СП ТОВ «Польтрансфер» на користування частиною будинку і, відповідно, право на вчинення податковим органом процесуальних дій у частині нерухомості; без попередження власників нерухомості про проведення обстеження; без присутності позивачів при вчиненні вказаного проникнення 24.02.2011; 1.3) факт складення 24.02.2011 працівниками ДПІ у Личаківському районі м. Львова у приватній власності позивачів акта опису майна №147 від 24.02.2011, здійсненого з порушеннями процедури/документів, передбачених при вчиненні таких дій; 1.4) факт реєстрації  ДПІ у Личаківському районі м. Львова в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 25.02.2011 під № 30451213 у податкову заставу активів, описаних згідно з актом опису майна № 147 від 24.02.2011, з використанням для реєстрації адреси позивачів без їх дозволу як власників; 1.5) факт законності (чи незаконності) дій, вчинених 24.02.2011 і 25.02.2011 ДПІ у Личаківському районі м. Львова щодо обстеження приватної власності позивачів, складення акта № 147 опису майна та його реєстрації у Державному реєстрі обтяжень; 1.6) факт тривалого приховування ГУ ДФС у Львівській області, здійсненого за участі (сприяння) ДФС України, документів та іншої інформації щодо вчинених 24.02.2011 дій, правових підстав таких дій і обставин, за яких 24.02.2011 відбулося проникнення працівників ДПІ у Личаківському районі м.   Львова у приватну власність позивачів, проведення там обстеження, складення акта №147 опису майна та його реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна;
2) визнати дії/бездіяльність ГУ ДФС у Львівській області, ДФС України протиправними внаслідок ненадання інформації позивачам на виконання судових рішень в адміністративних справах №№ 813/625/14, 813/3694/14, 826/4951/17, метою якої/яких було унеможливити позивачам ефективний захист своїх прав у зв`язку із діями податкового органу, пов`язаними з проникненням його працівників 24.02.2011 у приватну власність позивачів; проведенням обстеження 24.02.2011 їх приватного володіння; складенням у приватному володінні акта опису майна №147 від 24.02.2011; реєстрації 25.02.2011 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна під № 30451213 в податкову заставу активів, описаних згідно з  актом опису майна №147 від 24.02.2011;
3) зобов`язати ГУ ДФС у Львівській області та ДФС України відшкодувати матеріальну і моральну шкоду, завдану позивачам упродовж 2011-2019 років: ОСОБА_1 - у розмірі 400   000,00 грн, з яких сплату 350   000,00 грн покласти на ГУ ДФС у Львівській області, а 50   000,00 грн - на ДФС України; ОСОБА_2 - у розмірі 400   000,00 грн, з яких сплату 350   000,00 грн покласти на ГУ ДФС у Львівській області, а 50   000,00 грн - на ДФС України.
Також позивачі просили встановити судовий контроль за виконанням відповідачами судового рішення. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі посилалися на те, що відповідачами не виконуються судові рішення, які набрали законної сили, у справах №813/625/14, №813/3694/14 та №826/4951/17, відтак їхні права, порушені у зв`язку із діями контролюючого органу, пов`язаними з проникненням у їхню приватну власність, проведенням обстеження їх приватного володіння, складенням акту опису майна, реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в податкову заставу активів, описаних згідно з актом опису майна, не отримали ефективного захисту та не відновлені.
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 24.01.2020 у позові відмовив з тих підстав, що позивачами неправильно обрано спосіб захисту порушених прав, оскільки встановлення фактів не входить до юрисдикції адміністративного суду, а суть порушення права позивачів, захисту якого стосується їх позов, полягає у невиконанні відповідачами судових рішень. У зв`язку з цим позивачі мають право звернутися до суду з використанням іншої процедури, а не з адміністративним позовом з вимогами про зобов`язання виконати судове рішення.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 апеляційну скаргу позивачів задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито.
Закриваючи провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.04.2019 (справа №355/1648/15-а), дійшов висновку, що заявлені позивачами в адміністративному позові вимоги стосуються виконання судових рішень, ухвалених в інших справах, а тому не можуть вважатися  позовними вимогами у розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Такі вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства як самостійний позов. КАС містить спеціальні норми щодо забезпечення виконання судового рішення, що виключає можливість застосування позову для захисту прав та законних інтересів особи, на користь якої ухвалено судове рішення. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому статтею 383 КАС, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просять скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 в частині закриття провадження у справі, а справу направити до суду першої інстанції для її розгляду за правилами загального позовного провадження. 
Доводи позивачів, наведені в касаційній скарзі, обґрунтовані посиланням на те, що постанова суду апеляційної інстанції не містить достатніх мотивів щодо  підстав для закриття провадження у цій справі. Позивачі не погоджуються з посиланням апеляційного суду на пункт 4 частини першої статті 238 КАС, оскільки в інших справах не було заявлено вимог про встановлення фактів, що виключає можливість закриття провадження на цій підставі.
Заперечуючи проти касаційної скарги у відзиві на скаргу, відповідачі просять залишити скаргу без задоволення, вважаючи її безпідставною.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до положень частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.
У свою чергу пункт 2 частини першої статті 4 зазначеного Кодексу визначає публічно-правовий спір  як спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно до положень частини сьомої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, розглядаються в порядку окремого провадження. Перелік справ, які розглядаються в порядку окремого провадження, встановлений частинами другою, третьою статті 293 ЦПК.
Відтак, справи про встановлення (підтвердження наявності або відсутності) юридичних фактів, а тим більше фактів як обставин у справі (саме такими є факти, яких стосуються позовні вимоги позивачів) не підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Позовні вимоги позивачів про встановлення фактів не є способом захисту порушених прав в адміністративному судочинстві. В адміністративному судочинстві встановлення юридичних фактів лежить у площині предмета доказування для встановлення обставин та змісту спірних правовідносин, визначення підстав захисту порушеного права і не може бути самостійною позовною вимогою.
У судовому процесі встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2014 у справі №813/625/14, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014, визнано протиправними дії ДПІ у Личаківському районі м. Львова щодо ненадання публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 07.06.2012 та зобов`язано розглянути вищезазначений запит і надати запитувану інформацію.
Також постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2015 у справі №813/3694/14 (постанова набрала законної сили 26.10.2016) позов ОСОБА_2 до Личаківської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність щодо ненадання повної відповіді на її письмовий запит про надання інформації від 13.03.2014 та зобов`язано надати відповідь з урахуванням висновків суду. 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2018 у справі 826/4951/17 скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2018 скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ДФС України щодо ненадання інформації позивачам та зобов`язано ДФС України розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2  від 07.11.2016 та надати обґрунтовану відповідь щодо  всіх пунктів, зазначених у цій заяві.
Відповідно до частини другої статті 372 КАС судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. 
Статтею 382 КАС визначені способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, як то: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення.
Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 КАС, якою передбачено оскарження рішення, дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби та приватного виконавця. 
Частиною першою статті 383 КАС встановлено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено способи забезпечення виконання судових рішень. Та обставина, що у КАС є спеціальні норми, спрямовані на забезпечення виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів особи, на користь якої ухвалено рішення, шляхом подання позову. 
Суди першої та  апеляційної інстанцій правильно визначилися щодо змісту спірних правовідносин у цій справі, вказавши, що позовні вимоги позивачів стосуються виконання відповідачами судових рішень у справах №№813/625/14, 813/3694/14, 826/4951/17.
Верховний Суд неодноразово (зокрема у постановах від 17.04.2019 у справі №355/1648/15-а, від 22.08.2019 у справі №№522/10140/17) звертав увагу на те, що норми статті 383 КАС мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є  невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у відповідній справі.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що обраний позивачем спосіб захисту (в частині позовних вимог про визнання дії/бездіяльність ГУ ДФС у Львівській області, ДФС України протиправними) не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.
Частиною п`ятою статті 21 КАС встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Відтак адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, вчинених при виконанні владно-управлінських функцій. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Такий висновок щодо застосування частини п`ятої статті 21 КАС зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №9901/17/20.
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди пов`язаними з вимогами про визнання протиправними дій/бездіяльності відповідачів щодо невиконання судових рішень, які набрали законної сили. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Враховуючи викладене вище, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у цій справі у повному обсязі позовних вимог.
Посилання позивачів на те, що підставою для подання  позову стало отримання додаткових доказів, які підтверджують факт невиконання судових рішень, не впливає на правильність висновку суду апеляційної інстанції, оскільки не стосуються  сутності спірних правовідносин, зміст яких складають права і обов`язки сторін щодо виконання судових рішень у справах №813/625/14, №813/3694/14 та №826/4951/17.
Доводи скаржників про безпідставне застосування апеляційним судом норми пункту 4 частини першої статті 238 КАС є необґрунтованими, оскільки за змістом постанови суду апеляційної інстанції підставою для закриття провадження у справі стало  обрання позивачами неналежного способу захисту порушеного права, а саме: звернення з позовними вимогами, які не підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині встановлення фактів та визнання дій/бездіяльності протиправними не підлягають судовому розгляду взагалі з підстав, які наведені вище, а позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди можуть бути заявлені в позовному провадженні в цивільному судочинстві.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з утворенням як юридичних осіб публічного права територіальних органів Державної податкової служби України (далі - ДПС) та реорганізації деяких територіальних органів Державної фіскальної служби України шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів ДПС згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 537 Верховний Суд допустив процесуальну заміну відповідачів на ДПС України та ГУ ДПС у Львівській області відповідно до частини першої статті 52 КАС.
Керуючись статтями 52, 345, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Є.А. Усенко М.М. Гімон  М.Б. Гусак