ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5293/21 Справа № 212/197/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/197/21
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                        Барильської А.П., Бондар Я.М.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Суха Балка»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні,  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,  без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Морозова Ольга Сергіївна, відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка», на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року, яке ухвалене суддею Чайкіним І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Морозова О.С., звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (надалі – ПрАТ «Суха Балка») про стягнення моральної шкоди, посилаючись на отримання ним виробничої травми, що потягло за собою втрату професійної працездатності. 
Відповідно до виписки із акту переогляду від 11.10.1976 року ОСОБА_1 встановлено 50% загальної працездатності та 80% професійної непрацездатності та другу групу інвалідності.
При повторному переогляді, Висновком Міжрайонної травматологічної МСЕК від 07.12.1994 року позивачу встановлено 25 % втрати професійної працездатності без встановлення групи інвалідності, на безстроковий термін.
Вважає, що у зв`язку з отриманою виробничою травмою йому спричинено моральну шкоду, яка завдана з вини відповідача та підлягає відшкодуванню ним, а тому просив суд стягнути на його користь моральну шкоду з відповідача у розмірі 200 000,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Суха Балка» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 60000,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з ПрАТ «Суха Балка» на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн. 
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Морозова О.С., ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог повністю.
Вважає, що розмір моральної шкоди значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Також, просить врахувати, що внаслідок отриманої травми та втрати професійної працездатності, позивач не має змоги вести звичне життя. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивач, внаслідок отриманої травми, позбавлений можливості повноцінно працювати, фінансово допомагати своїй родині, на теперішній час стан його здоров`я не відновлений, негативні зміни у його житті довготривалі. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови, що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. В зазначеній постанові, вказано, що у справах про відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України, критеріїв, і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий.
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи.  
Вказує, що на момент первинного встановлення втрати професійної працездатності позивачу не було передбачено жодним з законодавчих актів надання права на відшкодування моральної шкоди.
У відзиві  на апеляційну скаргу позивача, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи,відповідач просить рішення суду скасувати, апеляційну скаргу відповідача – задовольнити, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Морозова О.С. підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволення з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції керувався ст.13 Закону України «Про охорону праці», ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, ст.ст. 153 КЗпПУкраїни й виходив з доведеності факту заподіяння моральної шкоди позивачу при виконанні ним трудових обов`язків з вини відповідача.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
З матеріалів справи вбачається, що з  ОСОБА_1 12.05.1976 року, під час виконання ним трудових обов`язків підземного прохідника  Рудоуправління імені ХХ Партз`їзду тресту «ЛЕНІНРУДА», правонаступником якого є ПрАТ «СУХА БАЛКА», стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, внаслідок якого він отримала виробничу травму, а саме: відкритий множинний осколковий перелом в/з та н/з зі зміщенням лівої голені, забій ребер, розрив м`яких тканин лівої голені ( а.с.11-12). 
Згідно додатку до акту № 20 від 12.05.1976 року, зокрема, в пункті І визначено причини виникнення нещасного випадку: 1) основна - організаційна, а саме: рух електровозів без дотримання безпечної дистанції між ними, без подання звукового сигналу при знаходженні людей в зоні їх дії; 2) супутня - низька виробнича дисципліна серед працівників шахти та відділу капітального будівництва, а також недостатня вимогливість зі сторони інженерно технічних працівників за дотриманням робітниками правил безпеки ( а.с. 12) 
Відповідно до виписки із акту переогляду від 11.10.1976 року ОСОБА_1 встановлено 50% загальної працездатності та 80% професійної непрацездатності та другу групу інвалідності.
При повторному переогляді, Висновком Міжрайонної травматологічної МСЕК від 07.12.1994 року позивачу встановлено 25 % втрати професійної працездатності, без встановлення групи інвалідності, на безстроковий термін.
Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 11.10.1976 року.
Тобто, зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу,  в редакції 1963 року, яка, станом на жовтень 1976 року, не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.
Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України   «Про внесення змін до КЗпП України»  від 24.12.1999 року набрав чинності  з 13.01.2000 року.
До набрання чинності зазначеної норми  правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди  було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також після  спричинення позивачу шкоди.
Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.
Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, набрав чинності 01.01.1993 року.
За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який  був чинним на момент, коли вказана подія факт чи відносини  мали місце, а не на момент  пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 5 ЦК України  акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли  з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.
Таким чином, нормативно-правові акти, які набрали чинності після  періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, в тому числі і ст. 237-1 КЗпП України, застосовані  до спірних відносин бути не можуть, а відтак не можуть бути і задоволені на їх підставі і позовні вимоги. 
Події, що стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце у 1976 році, та не потягнули за собою виникнення у ОСОБА_1 цивільного права на відшкодування моральної школи, оскільки законодавство, що було чинним на момент настання нещасного випадку та встановлення позивачу ступеня втрати працездатності, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено  фактичні обставини справи, однак неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють  виниклі правовідносини, а також порушено норми процесуального права, а тому, у відповідності з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України  рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у позові  слід відмовити з наведених вище підстав.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи вищевикладене та те, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», колегія суддів вважає за необхідне компенсувати відповідачу судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги у розмірі 3000,00 грн. за рахунок держави (а.с.112).
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Морозова Ольга Сергіївна, - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» - задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від  10 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка»  про стягнення моральної шкоди -   відмовити.
КомпенсуватиПриватному акціонерному товариству «Суха Балка» за подання апеляційної скарги судовий збір, у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 (нуль) копійок за рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: