Постанова
Іменем України                                                                       
 
26 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 466/1437/18
провадження № 61-15957св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
 
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року у складі судді Зими І. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до            ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 28 квітня 2009 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний               28 січня 2015 року рішенням суду. 
До реєстрації шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народилась дочка - ОСОБА_3 . Після її народження ОСОБА_2  з дитиною близько двох років проживали у батьків ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . З квітня 2007 року сторони проживали разом у будинку по АДРЕСА_2 , який на той час вже був добудований за його особисті кошти.
Так, на підставі договору міни від 08 листопада 2004 року йому належала квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 27,6 кв. м. До створення фактичної сім`ї з ОСОБА_2 , за його особисті кошти, він здійснив реконструкцію з проведенням добудови та надбудови раніше існуючої квартири та у 2011 році зареєстрував право власності на будинок        АДРЕСА_2 , загальною площею 83,1 кв. м.
Зазначав, що спірний будинок фактично набутий ним до реєстрації шлюбу            і до початку фактичного проживання разом із ОСОБА_2 , лише правовстановлюючі документи на будинок видано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_2 не брала жодної участі                     у набутті спірного будинку.
Також вказував на те, що фактично сімейне життя між сторонами припинено у 2011 році, тобто до розірвання шлюбу. ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_4 залишились проживати у будинку по АДРЕСА_2 як члени сім`ї власника будинку, а він проживає за іншою адресою.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати будинок АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю. 
 
У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом,          у якому просила визнати житловий будинок по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя. 
 
Також у квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до              ОСОБА_1 , в якому просила встановити факт їхнього спільного проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу із січня 1998 року до квітня 2009 року.
 
Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що з 1998 року вона та   ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали сімейний бюджет та вели спільне господарство, разом їздили на відпочинок.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 .
28 квітня 2009 року між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 січня        2015 року.
Вказувала на те, що з 1999 по 2002 рік вони проживали спільно однією сім`єю в квартирі матері ОСОБА_1 по АДРЕСА_4 .
З 2004 року вони проживали у квартирі АДРЕСА_3 , загальною площею 27,6 кв. м, що належала ОСОБА_1 на підставі договору міни від 08 листопада 2008 року.
З метою покращення житлових умов, ними спільно було прийнято рішення про реконструкцію вказаної квартири, добудови першого поверху та надбудову мансардного поверху, яку вони у подальшому здійснювали за спільні кошти.
Вказувала на те, що вона неофіційно працювала, зароблені кошти вкладала     у будівництво спірного нерухомого майна. Також допомагали її батьки та сестра ОСОБА_5 .
Вважала суперечливими твердження ОСОБА_1 про те, що у 2007 році будівництво спірного будинку було повністю завершено, оскільки у 2009 році будинок ще не був добудований, а лише 29 квітня 2010 року ОСОБА_1 отримав сертифікат відповідності державним будівельним нормам, після чого об`єкт введено в експлуатацію.
Оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано за             ОСОБА_1 під час зареєстрованого шлюбу, а також враховуючи те, що будинок збудовано сторонами за спільні кошти, вважала, що наявні правові підстави для  визнання його спільною сумісною власністю подружжя.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до             ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя об`єднано         в одне провадження зі справою за позовом  ОСОБА_2 до   ОСОБА_1   про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого              2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано будинок АДРЕСА_2 , що в цілому складається 
з житлової площі 30 кв. м, всього по будинку - 83,1 кв. м, з господарськими спорудами, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання будинку АДРЕСА_2 , загальною площею             83,1 кв. м, спільним майном подружжя відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін за період з січня 1998 року по 01 січня 2004 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період до 01 січня              2004 року законом не передбачено.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін за період       з 01 січня 2004 року по квітень 2009 року та визнання будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що факт періодичного спільного проживання сторін не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу              у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.                    ОСОБА_2 не надала допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого ОСОБА_1 набув право власності на спірне нерухоме майно, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності.
 
Задовольняючи вимоги ОСОБА_1  про визнання будинку АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 за власні кошти набув спірний будинок у цілому, який є результатом реконструкції з надбудовою та добудовою його власної квартири. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2  подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні її позовних вимог.
Суди не врахували, що право власності на спірний будинок набуто      ОСОБА_1 під час шлюбу, а тому вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 довів, що спірний будинок є його особистою власністю, суди попередніх інстанцій не врахували, що докази, які надав ОСОБА_1 , не свідчать про те, що будівництво здійснювалось лише за його особисті кошти, ОСОБА_1 не спростував належними та достовірними доказами поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на спірний будинок.
При цьому суди безпідставно відхилили докази її фінансової участі                            у здійсненні реконструкції спірного нерухомого майна.
Також суди не врахували, що сам факт непроживання її у спірному будинку до 2006 року не може бути доказом того, що вона не брала участі у його перебудові, оскільки в будинку неможливо було проживати під час будівельних робіт. 
Суди не врахували показання свідків, які підтвердили, що вона та             ОСОБА_1 проживали як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільні витрати, спільно здійснювали реконструкцію будинку. Її, будучи вагітною, постійно бачили на будівництві, вона готувала для майстрів їжу та надавала іншу допомогу.
Суди, посилаючись на довідки з поліклініки, згідно з якими дитина взята на облік у поліклініці за адресою спірного нерухомого майна лише з 20 квітня 2007 року, не врахували, що вказане не може свідчити про те, що до 2007 року сторони проживали окремо, оскільки батьки дитини мають право вибору            лікаря, у якого має спостерігатися їхня дитина.
Крім того, у судовому засіданні від 17 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнав, що сторони почали остаточно проживати однією сім`єю з моменту народження дитини, тобто з 2005 року, а до народження дитини вони періодично спільно проживали.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                                        в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 15 липня 2020 року у справі     № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18), від 05 серпня 2020 року            у справі № 682/2493/16-ц (провадження № 61-48605св18), від 12 лютого        2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19), від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18), та                      у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року                у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась дочка - ОСОБА_3 . 
 
28 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова             від 28 січня 2015 року.
 
На підставі договору міни від 08 листопада 2004 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 27,5 кв. м, яка складалася із однієї жилої кімнати площею 13,4 кв. м, та кухні. 
 
Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю № 7 від 10 січня 2005 року за порушення статті 97 КпАП України ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 85,00 грн, а саме за самовільно здійснену прибудову з надбудовою мансардного поверху, розміром 5,6 м на 5,7 м по АДРЕСА_3 .
 
Згідно з копією поверхового плану, складеного станом на 04 квітня 2005 року,  та експлікації з інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_5 , до квартири НОМЕР_1 за вказаною адресою, власником якої був ОСОБА_1 , були  здійснені переобладнання та надбудова.
 
Згідно з розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 05 березня 2007 року № 191 «Про узаконення реконструкції квартири з добудовою, надбудовою мансардного поверху, встановлення двохфункційного газового котла», погоджено подальшу експлуатацію самовільно реконструйованої квартири АДРЕСА_3        з добудовою, надбудовою мансардного поверху згідно з проектними пропозиціями від 26 грудня 2006 року та встановлення двохфункційного газового котла згідно з технічним заключенням ЗАТ «Львівгаз»                              від 06 вересня 2006 року.
 
Рішенням Львівської міської ради від 09 квітня 2010 року № 418, у зв`язку            з присвоєнням поштової адреси та затвердженням нових реальних та ідеальних часток власникам будинку, ОСОБА_1 погоджено прийняття        в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_2 після прибудови та надбудови.
 
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_2 , який виготовлений станом на                 17 жовтня 2011 року, житловий будинок загальною площею 83,1 кв. м, складається із: приміщень першого поверху будинку, на якому розташовані: житлова кімната площею 13,4 кв. м, хол (коридор) площею 13,4 кв. м, тамбур площею 2,4 кв. м, санвузол площею 5,5 кв. м., кухня площею 4,3 кв. м. Всього на першому поверсі 39 кв. м. До приміщень на мансардному поверсі входить житлова кімната площею 16,6 кв. м, хол площею 25,2 кв. м з виходом на балкон площею 2,3 кв. м, площа якого включена до площі допоміжного приміщення.
 
15 грудня 2011 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради Цигилику О. О. видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , загальною площею 83,1 кв. м, житловою площею 30,0 кв. м. Свідоцтво видано на підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 15 грудня 2011 року № 2302-Ж-Ш.
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції        в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                        у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                 і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

 
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту її спільного проживання  з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу 
 
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто               з 01 січня 2004 року.
 
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
 
Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
 
Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог              ОСОБА_2 про встановлення факту її спільного проживання                                     з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1998 року до           ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або                   в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають                 у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
 
Важливе значення для правильного вирішення спору про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу мають конституційні положення про ґрунтування шлюбу на вільній згоді жінки і чоловіка, про рівні права і обов`язки кожного із подружжя у шлюбі та сім`ї (стаття 51 Конституції України).
 
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу            є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
 
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати в сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
 
Так, при встановленні факту наявності в осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені в понятті домогосподарства.
 
Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
 
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так                            і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема з нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
 
Розгляд справи, в якій викладена самостійна позовна вимога про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, потребує надання сторонами належних та допустимих доказів обставин, зазначених у позовній заяві, та дослідження їх судом, адже нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
 
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
 
При застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України потрібно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
 
ОСОБА_2 посилалась на те, що її проживання однією сім`єю                                    з ОСОБА_1 підтверджуєтьсяфактом народження у сторін 01 квітня 2005 року спільної дитини, фотокартками та показаннями свідків, які підтверджували факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до квітня 2009 року, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не надав належної правової оцінки доказам, які надала ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог, зокрема, свідоцтву про народження дитини, в якому ОСОБА_1   записаний як батько, показанням свідків, факту проживання ОСОБА_2 у будинку, який належить ОСОБА_1 з 2006 року, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі № 466/7600/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на проживання, надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог          ОСОБА_2 про встановлення факту її спільного проживання                                   з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня         2004 року до квітня 2009 року.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його особистою приватною власністю житлового будинку по АДРЕСА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того                з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
У справі, яка переглядається, судами установлено, ОСОБА_1 набув право власності на спірний будинок 15 грудня 2011 року, тобто під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 .
 
На спростування презумпції спільності права власності на майно,             ОСОБА_1 посилався на те, що він за власні кошти набув спірний будинок в цілому, який є результатом реконструкції з надбудовою та добудовою його власної квартири. Вказував на те, що на підставі договору міни                                від 08 листопада 2004 року він набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 27,5 кв. м, у якій                                   у подальшому проводились роботи з реконструкції та надбудови, для проведення яких ним використовувались його особисті кошти, зокрема,               2 200,00 дол. США, що були на його рахунку у ДЛФ АТ «Кредит-Банк», яким він користувався на підставі договору на розрахунково-касове обслуговування від 22 жовтня 2002 року. Крім того, у період з липня 2003 року по червень 2004 року на підставі угоди він проживав у ФРН, де отримував оплату у євро.
 
Разом із тим суди попередніх інстанцій не врахували, що матеріали справи не містять доказів того, що саме за ці кошти здійснювалась реконструкція нерухомого майна, а тому дійшли передчасного висновку про те, що          ОСОБА_1 спростував презумпцію спільності майна подружжя.
 
Враховуючи наведене, висновки судів не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає          у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя                                          й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням закону.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За викладених обставин судові рішення підлягають скасуванню                                  з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року                    скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець