Постанова 
Іменем  України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 283/1988/16-ц
провадження № 61-1189св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., Тітова  М. Ю.
 
учасники справи:
позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач -  ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Криловою Оленою Леонідівною, на постанову Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. 
Позов мотивований тим, що 01 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ММ-03-08, за умовами якого ОСОБА_2   отримав кредит в розмірі 10 000,00 доларів США, зі сплатою 18 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 25 липня 2013 року. 
У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 станом на 22 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 64 850,12 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість по тілу кредиту 8521,10 доларів США; заборгованість по процентах за користування кредитом -11058,75 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання 15270,27 доларів США.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 31 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № ММ-03-08, предметом якого є житловий будинок загальною площею 105,40 кв. м, житловою площею 49,60 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Майновий поручитель ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, спадщину за заповітом, предметом якого був вказаний будинок, прийняла її невістка - відповідач ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що зобов`язання за кредитним договором не виконуються належним чином, банк просив задовольнити позовні вимоги на підставі положень статей 33, 39 Закону України «Про іпотеку».
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив:
в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором                      № ММ-03-087 від 31 липня 2008 року в розмірі 5 005,78 доларів США, що за курсом 25,97 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 вересня 2016 року складає 130 000,00 грн, звернути стягнення на будинок загальною площею 105,40 кв.м, житловою площею 49,60 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів в рамках процедури виконавчого провадження;
виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ММ-03-08, укладеним 31 липня 2008 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 5005,78 доларів США, що в еквіваленті становить 130 000,00 гривень і складається із  заборгованості по основній сумі кредиту, звернено стягнення на предмети іпотеки: житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 105,40 кв.м, житловою площею 49,60 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 16 лютого 2004 року секретарем Чоповицької селищної ради Малинського р-ну Житомирської обл., який є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 31 липня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Іваненко О.М. за № 48678, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною на рівні не нижчому за 130 000,00 гривень. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.
Вирішено питання щодо стягнення судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення дії договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником. Відповідно, якщо строк позовної давності не сплив за основним зобов`язанням, то він і не сплив за похідним зобов`язанням, а саме іпотекою. 
Суд першої інстанції не застосував позовну давність, оскільки відповідно до пункту 6.8. кредитного договору банк та позичальник погодили строк позовної давності тривалістю 5 років. Кредит позичальник повинен був повернути не пізніше 25 липня 2013 року. Отже банк мав право подати позов до суду до 25 липня 2018 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 закону «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
Позивач не надав суду доказів про існування житла, що може бути надане особам, яких позивач бажає виселити, та не заявляв клопотання про з`ясування даних обставин.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2019 року скасовано. 
Прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що положення статті 1281 ЦК України стосуються як до пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців безпосередньо боржника, так і до спадкоємців іпотекодавця, а тому банк повинен був пред`явити вимогу до спадкоємців іпотекодавця не пізніше, ніж протягом року з дня відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки із позовом банк звернувся лише у вересні 2016 року, то в розумінні положень статті 1281 ЦК України, він (кредитор) позбавлений права вимоги до спадкоємців за додатковим зобов`язанням.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , у якій просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, залишити в силі рішення Малинського районного суду Житомирської області. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно визначено характер правовідносин між сторонами, неправильно застосовано закон, що їх регулює, неповно досліджено матеріали справи та не надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та стаття 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, проте такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разу переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців за виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Термін, в межах якого іпотекодержатель може зажадати звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-31цс16. Зазначили, що банк звернувся до суду в межах строку позовної давності. 
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.
Позиція інших учасників справи
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_5 , у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, постанову Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
Відзив мотивований тим, що у зв`язку зі смертю іпотекодавця ОСОБА_3 відкрилась спадщина, спадкоємцем за заповітом майна якої є ОСОБА_1 , яка в силу закону та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 17 лютого 2016 року у справі № 6-31цс16 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-1286цс15, не перебрала на себе обов`язки іпотекодавця. Банку стало відомо про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому в силу вимог статті 1281 ЦК України банк мав право пред`явити вимоги до відповідача у строк до 16 липня 2012 року, чого зроблено не було.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року  касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року  відкрито касаційне провадження у справі № 283/1988/16-ц, витребувано справу з суду першої інстанції. 
У березні 2020 року справа № 283/1988/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Колегія частково приймає доводи, викладені у касаційній скарзі, з таких підстав. 
Суди встановили, що 31 липня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ММ-03-08, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 10 000,00 доларів США, зі сплатою 18% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 25 липня 2013 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 31 липня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки № ММ-03-08, предметом якого є житловий будинок загальною площею 105,40 кв. м, житловою площею 49,60 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодавець ОСОБА_3 померла.
Спадщину за заповітом, предметом якого був спірний будинок, прийняла її невістка - ОСОБА_1 .
У частині першій статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Отже, такої підстави припинення іпотеки як смерть боржника за основним зобов`язанням законом не передбачено.
У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 23 Закону України «Про іпотеку»).
Статтею 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. 
У цій справі позивач звернувся з позовом про звернення стягнення  на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в рамках процедури виконавчого провадження (основна позовна вимога) та виселення (похідна позовна вимога).
ОСОБА_1 - власник майна на підставі заповіту ОСОБА_3 (іпотекодавця за іпотечним договором) не є боржником в розумінні статті 1281 ЦК України.
Оскільки наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи врегульовані статтею 23 Закону України «Про іпотеку», то підстави для незастосування цієї норми відсутні.
Проте, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зробив помилковий висновок, що положення статті 1281 ЦК України стосуються як до пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців безпосередньо боржника, так і до спадкоємців іпотекодавця, а тому банк повинен був пред`явити вимогу до спадкоємців іпотекодавця не пізніше, ніж протягом року з дня відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В той же час суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» та не застосував позовну давність, мотивуючи тим, що  відповідно до пункту 6.8. кредитного договору банк та позичальник погодили строк позовної давності тривалістю 5 років. Кредитні кошти позичальник повинен був повернути не пізніше 25 липня 2013 року. Отже банк мав право подати позов до суду до 25 липня 2018 року. Банк звернувся з позовом у жовтні 2016 року. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).
Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
У пункті 6.8 кредитного договору зазначено, що строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. 
Для вимог про звернення стягнення  на предмет іпотеки в іпотечному договорі сторони не домовилась про збільшення позовної давності.
За загальним правилом загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Під час розгляду справи ОСОБА_1 подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. 
Тому, в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення слід було відмовити саме з цих підстав, оскільки пропущена позовна давність.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, але помилився щодо підстав такої відмови. Таким чином, постанову суду апеляційної інстанції в цій частині змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись статями 400, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Криловою Оленою Леонідівною,задовольнити частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2019 рокув частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
                                                                                                             І. О. Дундар          
                                                                                         М. М. Русинчук
                                                                                                              М. Ю. Тітов