П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8210/20	
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.
суддів: Єщенка О.В. ,  Танасогло Т.М. 
за участю секретаря – Пономарьової Н.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року по справі № 420/8210/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про відмову з надання адміністративних послуг, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовною заявою, у якій з урахуванням доповнень просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (далі – відповідач, Департамент) про відмову у надані ОСОБА_1 адміністративних послуг з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- стягнути з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 500  000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у проведенні реєстраційних дій, оскільки всі необхідні умови щодо реєстрації місця проживання особи позивачем дотримано.
За наслідками розгляду зазначеної Одеським окружним адміністративним судом 21 грудня 2020 року прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про відмову у надані ОСОБА_1 адміністративних послуг з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Департамент у своїй апеляційній скарзі, звертає увагу апеляційного суду, що згідно із наявної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності, частка власності ОСОБА_3 складає 32/100.
Тобто, у спірних правовідносинах житло, у якому позивач вимагає його зареєструвати за згодою ОСОБА_3 належить їй лише в частині, що становить 32/100 від загальної. Для реєстрації місця проживання особи в житлі, належному також іншим особам, недостатньо згоди одного співвласника, а необхідна згода саме всіх співвласників.
З урахуванням наведеного, на думку скаржника, Департаментом правомірно відмовлено позивачу у отриманні адміністративної послуги з реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою.
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно до свідоцтва про шлюб 11 січня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис № 27.(а.с.71)
ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 про що свідчить відповідний штамп в її паспорті.(а.с.72 зворотній бік)
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_3 є власницею 32/100 (розмір частки) житлового будинку (реєстраційний номером 866689351101) за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування від 27.04.2004 року № 444.(а.с.89-97)
26.02.2020 року ОСОБА_1 разом із дружиною ( ОСОБА_3 ) звернувся з заявою до Департаменту про реєстрацію місця проживання, до якої було надано всі необхідні документи, а саме: 
- заяву про здійснення реєстрації місця проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; 
- паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 06.04.1998 року Приморським РВ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 ; 
- військовий квиток № НОМЕР_2 виданий 30.08.1996 року; 
- паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 08.09.1995 року Приморським РВ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_3 ;
- заява на отримання адміністративної послуги; 
- Договір дарування від 27.04.2004 року № 444, відповідно до якого, право спільної часткової власності у розмірі 32/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 .
Однак, 26.02.2020 року Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради відмовив у задоволенні вищевказаної заяви, посилаючись на відсутність необхідних документів або інформації.(а.с.59 зворотній бік)
Вважаючи вищезазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з позовною заявою про його скасування.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано до Департаменту всі необхідні документи щодо реєстрації місця проживання особи, передбачені статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV. Посилання Департаменту на те, що не надано згоди інших співвласників домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки за вказаною адресою інших власників не встановлено.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Положеннями ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV) визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. 
Статтею 3 цього ж Закону передбачено, що :
вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; 
місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; 
реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону № 1382-IV для реєстрації особа або її законний представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг):
- письмову заяву;
- документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;
- квитанцію про сплату адміністративного збору;
- документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;
- військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Статтею 9-1 Закону № 1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: 
- особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; 
- у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; 
- для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.
Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Колегія судів наголошує, що законодавством визначено чіткий перелік документів для реєстрації і підстав для відмови в ній, який є вичерпним.
При цьому, положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» заборонено вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів (ч. 8 ст. 6 Закону).
Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлено Правилами реєстрації місця проживання і Порядком передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 (далі - Правила).
Згідно до п.18 Правил реєстрація місця проживання особи здійснюється за умови надання органу реєстрації документа, що підтверджує право особи на проживання в житлі, а у разі відсутності такого документа - за умови надання згоди власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем подано до Департаменту заяву про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . У формулярі заяви на зворотному боці співвласником житла ОСОБА_3 надано згоду на реєстрацію місця проживання. До заяви додано Інформаційну довідку № 201874682 від 26.02.2020 року, Договір дарування від 27.04.2004 року № 444.
Разом з цим, позивачу відмовлено в реєстрації місця проживання у зв`язку з тим, що не подано необхідних документів або інформації. (а.с.59 зворотній бік)
В обґрунтування відмови у реєстрації місця проживання зазначено, що у разі відсутності документів, які підтверджують право на проживання в житлі, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї.
Апеляційний суд зазначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Правомочність володіння слід розуміти як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).
Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
Аналізуючи складові правомочності права власності у контексті спірних правовідносин, слід виходити з того, що надання особою, яка є власником житла, дозволу на реєстрацію місця проживання особи стосується права користування майном.
Водночас у спірних правовідносинах житло, у якому позивач вимагає зареєструвати його за згодою ОСОБА_3 , належить їй лише в частині (32/100).
Відповідно до частини 1 статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Основні засади здійснення права спільної часткової власності визначені у статті 358 Цивільного кодексу України.
Так, частиною 1 статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Згідно до частини 2 статті 358 Цивільного кодексу України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Закріплена у пункті 18 Правил реєстрації місця проживання вимога про необхідність надання згоди на реєстрацію місця проживання особи співвласниками житла обумовлена особливостями реалізації правомочності володіння, користування та розпорядження майном (житлом), що перебуває у спільній часткові власності, суть яких полягає у тому, що здійснення будь-яких юридично значимих дії, пов`язаних із здійсненням права власності, вимагає отримання згоди інших осіб, яким належить це майно.
Отже, при реєстрації місця проживання особи в житлі, яке перебуває у спільній власності, згода інших співвласників є обов`язковою.
До апеляційного суду представником Департаменту надані відомості від Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради», згідно із якими, станом на 31 грудня 2012 року право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване за наступними особами: ОСОБА_3 (дружина позивача), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Поряд з цим, з наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 11.12.2020 року убачається, що право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – припинено на підставі договору купівлі-продажу, за ОСОБА_6 – скасоване на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси у справі №520/6003/15-ц.(а.с.90,94)
За наслідком аналізу вище вказаної інформації, суд попередньої інстанції дійшов висновку, що інших співвласників домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 не встановлено.
Згідно до приписів частини першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Проте, наведені судом обставини не можуть свідчити про відповідність рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України, з огляду на наступне.
Слід враховувати, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п`ятої статті 11 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Положеннями Закону України «Про доступ до судових рішень» встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі ЄДРСР) є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. 
Так, керуючись частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 № 3262, згідно із якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, судовою колегією з`ясовано, що в ЄДРСР опубліковані рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.07.2015 року у справі №520/6003/15-ц, Апеляційного суду Одеської області від 16.02.2015 року у справі № 2-3461/06, ухвала Апеляційного суду Одеської області від 12.12.2017 року у справі № 2-3461/06 та постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі 2-3461/06.
За наслідком дослідження перелічених судових рішень, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що на час розгляду справи одним із співвласників домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у якому позивач вимагає його зареєструвати, є ОСОБА_7 .
З огляду на викладене, здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 без надання згоди всіх співвласників є порушенням їхніх прав відповідно до частини першої статті 358 Цивільного кодексу України і пункту 18 Правил.
Суд апеляційної інстанції при прийнятті рішення ураховує правові висновки викладенні у постанові Верховного Суду  від 21.08.2019 року по справі № 334/4896/16-а.
Відтак, з урахуванням означеного, колегія суддів вважає, що наведені окружним адміністративним судом у рішенні висновки є невірними, оскільки судом попередньої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а відтак, відповідно до ст.ст. 315,317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради – задовольнити повністю.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року по справі № 420/8210/20 – скасувати та прийняти нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про відмову з надання адміністративних послуг, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди – відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено та підписано суддями 14.04.2021 року.

Суддя-доповідач: 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Танасогло Т.М.