ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року	Львів	Справа № 300/3813/20 пров. № А/857/3898/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року про закриття провадження (головуючого судді Тимощука О.Л. ухвалену у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ) у справі № 300/3813/20 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов`язання зареєструвати припинення речового права (права власності) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 21.12.2020 звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в якому просить зобов`язати відповідача зареєструвати припинення речового права (права власності) за №19969847 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію» на підставі рішення суду, що скасовує документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року закрито провадження у справі.
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що вона постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду для продовження розгляду. Вказує, що суд першої інстанції не правильно застосував постанову Великої Палати Верховного Суду та норми процесуального права до спірних правовідносин, оскільки даний спір підлягає розгляду за нормами адміністративного судочинства.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав, а відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що постановою Верховного Суду від 25.07.2018 скасовано рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2017, відповідно до якого державним реєстратором зареєстровано право власності за №19969847 та внесено запис з відкриттям розділу в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року в справі 350/1194/16-ц за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року в справі № 350/1194/16-ц, залишеної без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року та додаткове рішення Рожнятівського районного суду від 21 грудня 2018 року задоволено. Рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_5 право власності 1/2 частини житлового будинку площею 53,9 метра квадратного, гаража площею 31,3 метра квадратного; гаража площею 27,4 метра квадратного; комори площею 16,7 метра квадратного; гаража площею 29,1 метра квадратного, що знаходиться по АДРЕСА_1 скасовано та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні цієї частини позову. Рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_1 в цілому право власності на житловий будинок, що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1 . В решті оскаржуване рішення залишено без змін.
ОСОБА_1 звернувся до Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради щодо скасування запису в Державному реєстрі речових прав про державну реєстрацію на один об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Управлінням реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради відмовлено в задоволенні поданої заяви щодо скасування запису в Державному реєстрі речових прав про державну реєстрацію на один об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись із вказаними діями Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради Масюк Василь Васильович в інтересах ОСОБА_1 21.12.2020 звернувся до адміністративного суду з позовом в якому просить зобов`язати Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради зареєструвати припинення речового права (права власності) за №19969847 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію» на підставі рішення суду, що скасовує документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Закриваючи провадження у адміністративній справі суд першої інстанції виходив з того, що дана справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Частиною 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно частини 3 статті 19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
Згідно частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. 
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №685/1346/15-а.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 815/6832/16, предметом судової перевірки були спірні правовідносини пов`язані із невиконанням рішення суду, яким визнано недійсним договір дарування квартири. Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами КАС України. Проте з такими висновками судів Велика Плата Верховного Суду не погодилася.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала свою правову позицію щодо правил розмежування предметної юрисдикції, а також критеріїв, які при цьому потрібно враховувати. До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь органу державної влади чи органу місцевого самоврядування або їхніх службових чи посадових осіб є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі зазначених суб`єктів не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Вимога скасувати реєстраційний запис спрямована насамперед проти особи, яка за цим реєстраційним записом значиться власником спірного нерухомого майна.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що за своєю правовою природою ця вимога є похідною від майнових вимог у цивільній справі про визнання договору дарування недійсним, спір щодо якого цивільний суд розглянув за правилами цивільного судочинства. Сутнісно вимоги про скасування в судовому порядку реєстраційного запису про право власності на нерухоме майно тісно пов`язані з цим майном, і якщо виникає цивільний спір про визнання недійсним правочину, на підставі якого відбулося перевласнення і державна реєстрація права власності на це майно, то в такому спорі вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, навіть і тоді, коли вони не були пред`явлені разом з основними вимогами про захист права власності, є (можуть бути) його складовою частиною, оскільки для повного відновлення права володіння та розпорядження квартирою необхідно припинити (скасувати) державну реєстрацію права власності за іншою особою та перереєструвати це право за особою, яка за рішенням суду відновила право власності на нерухоме майно.
Відповідно до абзацу другого частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України за правилами цивільного судочинства розглядаються також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, коли цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду визначила, що вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно є похідними від спору про визнання недійсним правочину дарування цієї квартири, який підлягав й був розглянутий загальним судом за правилами цивільного судочинства. Відтак можна зробити висновок, що за цими ознаками вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав на квартиру теж повинні (мають) розглядатися тим самим загальним судом й за правилами того самого судочинства, за яким розглядалися основні вимоги про визнання договору дарування недійсним.
Як установлено судом, предметом у цій справі є зобов`язання відповідача зареєструвати припинення речового права (права власності) за №19969847 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію» на підставі рішення суду, що скасовує документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Постановою Верховного Суду від 25.07.2018 скасовано рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2017, відповідно до якого державним реєстратором зареєстровано право власності за №19969847 та внесено запис з відкриттям розділу в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, відповідно до постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року в справі № 350/1194/16-ц, залишеної без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року та додаткове рішення Рожнятівського районного суду від 21 грудня 2018 року задоволено. Рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_5 право власності 1/2 частини житлового будинку площею 53,9 метра квадратного, гаража площею 31,3 метра квадратного; гаража площею 27,4 метра квадратного; комори площею 16,7 метра квадратного; гаража площею 29,1 метра квадратного, що знаходиться по АДРЕСА_1 скасовано та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні цієї частини позову. Рішення Рожнятівського районного суду від 13 грудня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_1 в цілому право власності на житловий будинок, що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у АДРЕСА_1 . В решті оскаржуване рішення залишено без змін.
Що ж стосується позовних вимог в даній справі, то предмет позову є похідним від визнання права власності на спадкове майно зобов`язання зареєструвати припинення речового права (права власності), яке, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду необхідно розглядати в тому порядку, в якому розглядався сам спір, тобто в порядку цивільного судочинства на виконання якого і встановлено право власності позивача на оспорюване майно.
Відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, що у даній справі, предмет позову є похідним від визнання права власності на спадкове майно зобов`язання зареєструвати припинення речового права (права власності), яке, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду необхідно розглядати в тому порядку, в якому розглядався сам спір, тобто в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку вбачається спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов`язання зареєструвати припинення речового права (права власності) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно закрито правомірно.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №685/1346/15-а, від 30.09.2020 у справі № 815/6832/16, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника та норми процесуального права, щодо можливого захисту права позивача при зверненні до адміністративного суду. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі зокрема, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Згідно з приписами частини 1 статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
На виконання зазначених положень, суд правильно роз`яснив позивачеві, що даний спір має вирішуватися у порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року про закриття провадження у справі № 300/3813/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

                  Головуючий суддя                                        Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                              В.В. Гуляк

                                                                                          Р.Й. Коваль