Окрема думка
суддів Великої Палати Верховного СудуПророка В. В., Анцупової Т. О.,
Гриціва М. І. та Ситнік О.М.
 
справа № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190 цс 20)
02 березня 2021 року
м. Київ
 
Велика Палата Верхового Суду ухвалою від 02 березня 2021 року прийняла та призначила до розгляду справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівське комунальне підприємство «Центральне», про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину і договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 березня 2020 року.
 
Водночас з таким рішенням Великої Палати Верхового Суду не можемо погодитися з огляду на таке.
 
1.        У грудні 2015 року Львівська міська рада звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 24 лютого 2015 року, оформлене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І. В. та зареєстроване в реєстрі за № 174, яким оформлено ОСОБА_1 право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; визнати спадщину на квартиру АДРЕСА_1 відумерлою; визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 18 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 20099436) від 18 березня 2015 року; витребувати від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
2.        Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
3.        Оскаржуваною постановою Львівського апеляційного суду від 06 березня 2020 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Львівської міської ради задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 лютого 2015 року ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І. В. та зареєстроване в реєстрі за № 174, і скасовано відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 19579272) від 24 лютого 2015 року. Визнано спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати житловою площею 15,1 кв. м та кухні (загальна площа квартири 27,2 кв. м, комора в підвалі 6,2 кв.м), відумерлою та передано її територіальній громаді м. Львова відповідно до закону. Витребувано на користь Львівської міської ради квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 , набувача за договором купівлі-продажу квартири від 18 березня 2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л. І. й зареєстрованим у реєстрі за № 432. У задоволенні позовних вимог Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації за цим договором відмовлено.
 
4.        У квітні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
5.        Касаційна скарга, крім іншого, мотивована тим, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири. Можливість витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статті 388 ЦК України належить лише власнику такого майна. На час звернення позивача до суду з цим позовом Львівська міська рада не була власником спірної квартири, тому вимоги про витребування майна задоволенню не підлягають. Задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у неї  як добросовісного набувача на користь Львівської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Перший протокол, Конвенція).
 
6.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року відкрите касаційне провадження у справі. Підставою для відкриття касаційного провадження зазначене посилання заявника на застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, 16 жовтня 2019 року у справі № 367/5525/16-ц, 04 жовтня 2019 року у справі № 759/14874/15-ц, 09 жовтня 2019 року у справі № 367/2829/16-ц, 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц.
 
7.        Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі пункту 7 «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно якого суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
 
8.        Ухвала суду касаційної інстанції, зокрема, мотивована тим, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, а саме якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
 
9.        Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
10.   Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
11.   Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
12.   Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
13.   Такий правовий висновок викладений у численних постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 та від 18 січня 2017 року у справі № 6?2776цс16.
 
14.   Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
 
15.   У справі, яка переглядається, установлено, що зміна власника спірної квартири відбулась на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване. Спірна квартира є відумерлою спадщиною.
 
16.   Колегія суддів зазначила, що з урахуванням наведеної вище судової практики  вірним є висновок апеляційного суду про витребування спірної квартири шляхом передачі у власність територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, оскільки вона вибула з власності органу місцевого самоврядування поза його волею.
 
17.   Разом з тим у статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
18.   Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу.
 
19.   Стаття 1 Першого протоколу містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. 
 
20.   Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine) від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, пункти 166-168).
 
21.   Крім того, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18) та від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16-ц (провадження № 61-35744св18) Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, посилаючись на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, дійшов висновку про те, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача на користь міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
22.   Однак, на час подання касаційної скарги набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України у редакції цього Закону, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
23.   Частина третя статті третя статті 400 ЦПК України в редакції цього ж Закону визначає, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
24.   Разом з тим доводи ухвали про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав необхідності відступити від висновків Верховного Суду України виходять за межі доводів касаційної скарги і не відповідають визначеним в ухвалі про відкриття касаційного провадження підставам для відкриття касаційного провадження.
 
25.   Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй ухвалі від 16 грудня 2020 року як на підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду також посилається на частину п`яту статті 403 ЦПК України, якою встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
26.   Водночас у постановах від 07 листопада 2018 року у справах № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235 цс 18) та № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132 цс 18) Велика Палата Верховного Суду зазначала таке.
 
27.   Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
28.   Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу).
 
29.   Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою («East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine) від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, пункти 166-168).
 
30.   Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
 
a.      Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
 
b.      Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
 
c.      Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
 
31.   Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
 
32.   Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
33.   Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).
 
34.   Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, а саме якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
 
35.   Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
36.   Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
 
37.   За змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 і Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погодилася.
 
38.   Також Велика Палата Верховного Суду розглянувши справу № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) у своїй постанові зазначила: «Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_5 , із власності якого витребовується земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_6 , в якої він придбав цю ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Аналогічне право може реалізувати і ОСОБА_6 , пред`явивши відповідну вимогу до ОСОБА_7 як продавця земельної ділянки. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що витребування земельної ділянки у ОСОБА_5 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності».
 
39.   Крім цього частиною четвертою статті 404 ЦПК України встановлено, що про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостійстатті 403 цього Кодексу.
 
40.   Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє той факт, що така проблема постала не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема.
 
41.   З погляду якісного критерію на виключність правової проблеми можуть вказувати: 1) відсутність чи неефективність процесуальних механізмів її вирішення, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (процесуальний аспект); 2) відсутність чи неефективність матеріальних гарантій реалізації, охорони та захисту фундаментальних прав і свобод, внаслідок чого обґрунтованість обмежень останніх може зумовлювати необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (матеріальний аспект).
 
42.   Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказуючи на наявність виключної правової проблеми не навів жодних обґрунтувань наявності у цій справі виключної правової проблеми та не розкрив ні процесуального, ні матеріального аспектів якісного критерію виключності правової проблеми обмежившись виключно посиланням на частину п`яту статті 403 ЦПК України.
 
43.   Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
 
Ураховуючи наведене вважаємо, що належним процесуальним рішенням Великої Палати Верховного Суду було б повернення справи на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, а не постановлення ухвали про прийняття та призначення справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.
 
Судді:                                                                                                        В. В. Пророк     Т. О. Анцупова     М. І. Гриців     О. М. Ситнік