Ухвала
 
25 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/16688/15
 
провадження № 61-7373ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -  ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відкрито провадження у цій справі. 
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року визнано неподаною та повернуто заявнику з підстав невиконання вимог ухвали про усунення недоліків апеляційної скарги, а саме несплати судового збору. 
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року повернуто особі, яка її подала, оскільки не перестали існувати обставини, що стали підставою для її повернення вперше ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2016 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2016 року відхилено. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2016 року залишено без змін. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року задоволено. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року повернуто особі, яка її подала, оскільки не перестали існувати обставини, що стали підставою для її повернення вперше.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 червня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 січня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 січня 2020 року відмовлено. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року відмовлено. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року відмовлено.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року відмовлено.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року відмовлено.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року відмовлено.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.
 
У квітні 2021 року усьоме ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до суду апеляційної інстанції для подальшого розгляду. 
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції своїм судовим рішенням унеможливив реалізацію позивачем наданих їй процесуальних прав на оскарження ухвали суду першої інстанції, якою відкрито провадження у справі. 
 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів Верховного Суду дійшла наступних висновків.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Частиною другою статті 2 ЦПК України передбачено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі.
 
Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з  основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.
 
За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.
 
Отже, неодноразове вчинення ОСОБА_1 одних й тих самих процесуальних дій, а саме оскарження ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року, суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд визнає зловживанням процесуальними правами та вважає за доцільне застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України.
 
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.                У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
 
Згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
 
Відповідно до частини першої-другої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу. У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, відповідно до чого суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S. A. v. Spain» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
 
Заявнику було роз`яснено ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року приписи частини другої статті 148 ЦПК України щодо випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, внаслідок чого суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з  відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Крім того, оскаржуваним судовим рішенням роз`яснено заявнику, що з 08 лютого 2020 року набули чинності зміни до ЦПК України, якими пункт 8 частини першої статті 353 виключено згідно із Законом від 15 січня 2020 року № 460-ІХ. Тобто, з переліку ухвал на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду виключені ухвали про відкриття провадження.
 
З урахуванням викладеного та обставин цієї справи, згідно з частиною четвертою статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами учасником судового процесу, відтак вирішує стягнути з ОСОБА_1 у дохід державного бюджету штраф у сумі двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає суму у розмірі 4 540 грн.
 
Керуючись частинами першою-третьою статті 44, статтями 143, 148, 260, 261 Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості повернути заявникові. 
 
Стягнути з  ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України через Державну судову адміністрацію України (01021, м. Київ,                     вул. Липська, 18/5, код ЄДРПОУ 26255795) штраф у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн.
 
Копію даної ухвали направити заявнику та Державній судовій адміністрації України для звернення до виконання.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                        О. М. Осіян