Ухвала
 
09 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 645/994/19
провадження № 61-4950ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Репетун Катерини Володимирівни на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили припинити право власності ОСОБА_3 на 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 та визнати за ними право власності на 1/9 частки вказаної квартири, належної ОСОБА_3 , в рівних частках з виплатою ОСОБА_3 грошової компенсації в розмірі 40 000 грн.
 
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2  мотивовано тим, що 13 листопада 2006 року вони разом зі своїми батьками - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приватизували квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вони як його сини та його дружина ОСОБА_5 в рівних частках, по 1/12 частці, успадкували належну йому 1/4 частку квартири. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 належну їй на праві власності частку квартири успадкували вони як її сини, а також її дочка - ОСОБА_3 , в рівних частках, по 1/9 частці. Таким чином, їм належить по 1/4 частки квартири, а ОСОБА_3 - лише 1/9 частка. Загальна площа спірної квартири складає 66,2 кв. м, тобто кожному з них належить по 29,4 кв м., а відповідачу - 7,4 кв м. Спільне проживання з відповідачем неможливе, у зв`язку з чим вони неодноразово пропонували їй вирішити питання добровільно шляхом компенсації її частки, але вона відмовилася.
 
Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі по 30 535 грн, внесені ними на підставі ухвали Фрунзенського районного суду у міста Харкові від 27 травня 2020 року як компенсацію частки відповідача у спільному майні.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2020 року - без змін.
 
24 березня 2021 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Репетун К. В. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
 
Згідно з висновком експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса Міністерства юстиції України від 08 січня 2020 року № 13066/28766 ринкова вартість 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 становить 61 070 грн без податку на додану вартість.
 
Таким чином, ціна позову  в цій справі становить 61 070 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 645/994/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Доводи представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Репетун К. В. про неврахування судами правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2021 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц про те, що частиною першою статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном, не заслуговують на увагу, оскільки суди попередніх інстанцій врахували наведені правові висновки, виклали їх зміст в оскаржуваних судових рішеннях і зробили посилання на постанови Верховного Суду, в яких зазначені такі висновки. При цьому, відмовляючи в задоволенні позову, суди власне й виходили з встановленої істотності шкоди, яка може бути завдана відповідачу припиненням її частки у спільному майні.
 
Аргументи касаційної скарги щодо неврахування судами правових висновків Верховного Суду зводяться виключно до незгоди позивачів з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи. Натомість, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Зазначення в постанові Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Репетун Катерини Володимирівни на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко