Апеляційне провадження № 22-ц/824/5258/2021              

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 травня 2021 року                                                                                               м. Київ
Унікальний номер справи 368/4890/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.  за участю секретаря  судового засідання Кузнєцової В.В.,
сторони справи:
позивач -                               Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач -                           Міністерство юстиції України,
третя особа -                         ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,
на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року, постановлену  в приміщенні  суду під головуванням судді Медведського М.Д., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулася з позовом до МЮУ, третя особа Стучинська Н.В. про визнання протиправним та скасування наказу.
Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, у якій останній просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства юстиції України № 17/5 від 02.01.2019 р. «Про скасування рішення» в частині виконання п.1, п.2 згідно з якими скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.09.2019 р. № 48674215 та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до набрання законної сили рішенням у вказаній справі; зобов`язати Департамент державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України відновити відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про запис внесений відповідно до рішення 13.09.2019 р. № 48674215 державним реєстратором комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Верестуном О.І.; накласти арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Вимоги заяви обґрунтовував тим, що 02.01.2019 наказом МЮУ «Про скасування рішення» задоволено скаргу ОСОБА_1 від 11.10.2019 частково та скасовано рішення від 13.09.2019, прийняте державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг». Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації МЮУ порушено процедуру розгляду скарги, внаслідок чого оскаржуваний наказ не можна вважати правомірним, як і дії, які були вчинені на його виконання.
Прийнятий наказ МЮУ порушує права та законні інтереси власника АТ «Альфа-Банк», оскільки згідно вказаного наказу банк незаконно позбавлено прав власності на нерухоме майно.
Вважає, що ОСОБА_1 продовжуватиме різними способами ухилятися від виконання свої обов`язків, включаючи можливість відчуження свого майна, оскільки отримавши 26.03.2010 свідоцтво про право власності на нерухоме майно не звернулася до банку для внесення змін до Іпотечного договору. До того ж, як стало відомо з інформаційної довідки від 14.01.2020 - право власності банку скасовано, а разом з ним скасовані запис про іпотеку і про заборону відчуження квартири  АДРЕСА_1 .
З огляду на що вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме квартиру  АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 лютого 2020 року виправлено описку у вищевказаній ухвалі суду вказавши в ухвалі суду вулицю, на якій знаходиться квартира «вул. Теплична», замість не вказаної взагалі.
Не погодившись з  вказаною ухвалою суду, третя особа ОСОБА_1 подала  апеляційну скаргу та, вказуючи на  порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду, якою накладено арешт на квартиру скасувати та  постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.
На обґрунтування  доводів апеляційної скарги вказує, що судом при постановленні оскаржуваної ухвали в частині задоволення заяви про забезпечення позову не було повно та всебічно з`ясовано обставини справи, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог.
Позовні вимоги позивача носять немайновий характер, в той час, як суд наклавши арешт на нерухоме майно, вийшов за межі вимог позову.
Вказана квартира, на яку накладено арешт, не належить на праві власності відповідачу, що є порушенням вимог п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України, оскільки арешт дозволено накладати на майно або грошові кошти, які належать відповідачу.
Заявлені заходи забезпечення позову є неспівмірними з заявленими позовними вимогами. Також не доведено реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не подано.
 В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги з підстав в ній виклдених, просила ухвалу суду в частині накладення арешту на майно скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви в частині накладення арешту на її майно.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені за законом належно.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
Згідно ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмету спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Як убачається із матеріалів справи, предметом спору між сторонами є визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 02.01. 2019 року за №17/5.
Нерухоме майно, на яке накладено арешт за оскаржуваною ухвалою належить третій особі у справі - ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою (ас.71-72).
Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно  з метою збереження існуючого становища до розгляду справи по суті відповідатиме меті застосування правового інституту забезпечення позову та позовним вимогам. Адже, у разі відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна  до моменту набрання законної сили рішення суду, у випадку задоволення позовної заяви, таке рішення неможливо буде виконати, а отже вважав заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно третьої особи такою, що підлягає задоволенню.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, вважає їх незаконними, необґрунтованими та немотивованими, виходячи із наступного.  
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Отже, у розумінні зазначених положень обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано позитивне вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 83 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.
Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі
№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Разом з тим, при задоволенні заяви позивача в частині накладення арешту на нерухоме майно, суд першої інстанції не звернув уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі. 
Предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання протиправним та скасування наказу. 
В разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.
Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20.
За таких обставин ухвала суду в частині  накладення арешту на нерухоме майно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову
в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову в цій частині.
Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що судове рішення
ухвалено без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та постановити в цій частині нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.
В частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову ухвала суду першої інстанції не оскаржується, а тому в силу вимог ст. 367 ЦПК України і не переглядається судом апеляційної інстанції.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд, -  

П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року в частині накладення арешту на нерухоме майно скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Альфа-банк» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року.
 
Суддя-доповідач       
 
Судді: