П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/6179/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Т.М.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
28 травня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області № 0503430004066 від 18.08.2020 про відмову громадянці Республіки Молдова ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну;
- зобов`язати Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участі, зміст оскаржуваного рішення, наявні у матеріалах справи докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення та, зважаючи на характер спірних правовідносин, колегія суддів не встановила необхідності проводити розгляд справи у судовому засіданні за участі сторін, а тому розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено наступні обставини справи. 
ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Молдова.
15.07.2016 року позивачка уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Позивачка має четверо дітей, які є громадянами України.
Позивачка знаходиться на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданої органом 0503 за записом 19871227-08029, строком дії 18.06.2020 року.
10.06.2020 року позивачка звернулася до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (перебування у шлюбі з громадянином України).
За результатами розгляду вказаної заяви, Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області 18.08.2020 року був складений висновок та 18.08.2020 року прийнято рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну  № 0503430004066, яким громадянці Республіки Молдова ОСОБА_1 , з урахуванням приписів п.4 ч.1  ст.10 Закону України «Про імміграцію», відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога щодо заповнення у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну графи про місце проживання особи шляхом відображення у ній правдивих відомостей не може бути за жодних обставин визнана факультативною, повідомлення позивачем адреси її проживання, яка не відповідала дійсності, свідчить про правомірність рішення відповідача щодо відмови у наданні такого дозволу.
Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, колегія суддів відзначає наступне.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України "Про імміграцію".
Так, визначення імміграції міститься у статті 1 вказаного Закону та означає прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза - це позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в`їзд в Україну для постійного проживання.
За приписами ст.9 Закону N 2491-III заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Відповідно до вимог пункту 3 частини п`ятої статті 9 цього Закону N 2491-III для надання дозволу на імміграцію до заяви, окрім інших документів, додається також документ про місце проживання особи.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось позивачкою в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі «місце проживання в Україні»  зазначено адресу: АДРЕСА_1 . 
До заяви додано довідку про реєстрацію місця проживання особи, видану Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради № 38149 від 05.07.2019 року, у якій вказано зареєстроване  місце проживання особи на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Інше місце проживання в Україні позивачкою не зазначалося, інші документи щодо відповідного (іншого) місця проживання в Україні не подавалися.
Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок № 1983), встановлено процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Так, відповідно до пункту 9 Порядку № 1983 СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба у межах своєї компетенції вживають у місячний термін за зверненням ДМС, територіальних органів та підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію", до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".
Згідно з пунктом 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.
Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", відповідно до якої дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Як засвідчується матеріалами справи, відповідачем були вчинені дії щодо перевірки поданих позивачем документів для отримання дозволу на імміграцію. 
Так, відповідачем, відповідно до п.14 були надіслані відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби, у відповідь на які, Вінницьким відділом поліції НП ГУНП у Вінницькій області надано відповідь від 20.07.2020 року №4477/1/0501-20 про те, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає. Аналогічну відповідь від 29.07.2020 року отримано на повторний запит відповідача.
У зв`язку із отриманням такої інформації відповідачем запропоновано ОСОБА_1 звернутися до Управління ДМС України у Вінницькій області для надання відповідних пояснень.
10.08.2020 року ОСОБА_1 надала Управлінню Державної міграційної служби України у Вінницькій області письмові власноручно написані пояснення, в яких зазначила, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, позивачкою зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , вона не проживає, але домовилася із власником про підтвердження проживання її за цією адресою, оскільки не має можливості зареєструватись у місті Жмеринка за фактичним місцем свого проживання.
Аналогічні пояснення позивачка надала і в судовому засіданні суду першої інстанції.
Отже, компетентний орган державної влади, при прийнятті рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, та виявив таку підставу.
Як зазначалось, підставою для прийняття рішення про відмову позивачці у наданні дозволу на імміграцію в Україну відповідач відзначив приписи п.4 ч.1 ст.10 Закону N 2491-III, а саме зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про її місце проживання в Україні.
Такий висновок відповідача ґрунтується на матеріалах перевірки, проведеної щодо правильності оформлення поданих документів, з`ясуванні у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію".
Судова колегія критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо відсутності обов`язку у позивача проживати виключно за місцем реєстрації, оскільки вказане питання не є предметом дослідження в межах даної справи. На разі, судом надається оцінка факту свідомого повідомлення позивачем міграційним органам неправдивої інформації щодо місця свого перебування. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що позивачка не була позбавлена можливості повідомити міграційні органи про адреси свого фактичного проживання та відзначити причини, які цьому сприяли.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в заяві позивачки про надання дозволу на імміграцію нею свідомо вказані неправдиві відомості про місце проживання в Україні, що в силу вимог п.4 ч.1 ст.10 Закону N 2491-III є самостійною підставою для відмови в наданні дозволу на імміграцію позивача в Україну.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
В даному випадку, інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена 28 травня 2021 року (у зв`язку з перебуванням суддів Білої Л.М. у період з 05.04.2021 року по 23.04.2021 року на лікарняному, а у період з 26.04.2021 по 30.04.2021 у відпустці, ОСОБА_3 у період з 05.05.2021 року по 14.05.2021 року у відпустці).
          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.