ПОСТАНОВА 
Іменем України
31 березня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 394/132/20
провадження № 22-ц/4809/697/21 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.
за участі секретаря – Тимошенко Т.О.
учасники справи:
       позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Новоархангельського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А.В.
       розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2020 року у складі судді Партоліної І.П. і
       В С Т А Н О В И В:
       В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив:
-визнати недійсною відмову від прийняття ОСОБА_1 , спадщини, яка відкрилась після смерті його матері, ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складалась із житлового будинку АДРЕСА_1 ; земельної        ділянки        площею        0,3289        гектар, кадастровий        номер 3224982001:01:001:0285, яка розташована в селі Волиця Фастівського району Київської області;        земельної        ділянки        площею 0,10        гектар, кадастровий номер 3210400000:07:009:0158, яка розташована по АДРЕСА_2 ; земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 3,4722 гектар, кадастровий номер 3523687700:02:000:0632, яка розташована на території Торговицької сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області;
-визначити для ОСОБА_1 , додатковий строк тривалістю в три місяці для подання до приватного нотаріуса Новоархангельського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А. В. заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача, ОСОБА_3 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_3 .
Після її смерті залишилось спадкове майно.
       Після смерті матері спадкоємцями за законом являються її діти, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та його брат, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       Позивач є інвалідом І групи, хворіє з 31.12.2016 після перенесеного ГПМК по геморагічному типу, лікувався в Київській міській клінічній лікарні швидкої меддопомоги, оперований 31.01.2017 з приводу внутрішньо-мозкової інсультгематоми в ділянці правого таламусу, діагностовано лівобічний виражений спастичний геміпарез, має псевдобульбарні розлади з порушенням ковтання, виражені когнітивні порушення з втратою навиків до самообслуговування та періодично лікується стаціонарно та амбулаторно.
       24.10.2018 брат позивача - ОСОБА_2 , привіз його до приватного нотаріуса Новоархангельського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А.В. для оформлення, за його словами, доручення від імені позивача на брата, для оформлення спадщини після смерті матері. 
        ОСОБА_1 було транспортовано та піднято на другий поверх розташування нотаріальної контори його братом ОСОБА_2 , на переконання якого позивач підписав доручення на ім`я останнього на оформлення спадкових документів на них обох.
       Маючи повну довіру до брата, позивач про те, що ним булла підписана відмова від спадщини навіть не уявляв, він підписав документ не читаючи у зв`язку з знаходженням у тяжкому фізичному стані, який не дозволяв йому прочитати заяву та зрозуміти її суть, та наявною довірою до брата.
       Заява про відмову від прийняття спадщини в установлений законом термін не відкликалась, так як ОСОБА_1 не знав про її існування і був впевнений, що ним підписано довіреність.
ОСОБА_1 повністю довіряв відповідачу, тому написав у заяві текст який йому було продиктовано, проте у власноруч написаному тексті не зазначено про відмову від спадщини, цей текст являється загальним висловленням і не містить конкретного значення, щодо підписання відмови від спадщини, тому ставиться під сумнів розуміння позивачем своїх дій.
       Також особа, яка приймала документи у ОСОБА_1 не була нотаріусом, вона представилася як секретар і з її слів помічник нотаріуса в цей час перебувала на лікарняному, тому вона тимчасово виконувала за неї всі дії.
       Проте, як пізніше стало відомо позивачу, замість доручення йому було надано заяву про відмову від прийняття спадщини, яку він підписав не читаючи у зв`язку із знаходженням у тяжкому фізичному стані, який не дозволяв йому прочитати заяву та зрозуміти її суть, та наявною довірою до брата. Невдовзі після підписання заяви про відмову від спадщини від 24.10.2018, а саме 30.10.2018 ОСОБА_1 потрапив до лікарні.
Тому, перебуваючи у такому тяжкому фізичному стані, позивач, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому, посилаючись на статтю 229 ЦК України, вважає, що така відмова підлягає визнанню судом недійсною.
Обгрунтовуючи вимоги щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини позивач зазначає, що пропустив строк для звернення до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з поважної причини, оскільки як зазначено вище, він знаходився у такому фізичному стані, що не дозволяло йому самостійно здійснювати юридично значущі дії, а також з огляду на те, що він мав тверде переконання, що таку заяву від його імені було подано його братом під час оформлення на нього доручення, яке виявилось обманом та поданням йому на підпис заяви про відмову від спадщини.
       Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
       Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.
       Зокрема відмовляючи в задоволенні вимог щодо визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач реалізував своє право подати заяву про відмову від прийняття спадщини та не скористався правом відкликати її протягом встановленого законом строку.
В поданій ОСОБА_1 заяві про відмову від прийняття спадщини позивач власноручно поставив свій підпис, зі змістом заяви був ознайомлений, заява ним була прочитана, суть та значення йому було зрозуміло, підпис ставив при здоровому розумі та ясній пам`яті. Позивач діяв добровільно, на власний розсуд, та без будь-якого тиску або примусу щодо нього при написанні та поданні заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. 
Крім того, позивачем не доведено неправомірність дій нотаріуса, щодо тих обставин, на які він посилається у позовній заяві.
       Щодо позовної вимоги з приводу надання додаткового строку для прийняття спадщини суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі не надано жодного доказу , який би свідчив про те, що останній не усвідомлював обставини свого життя, не розумів змісту подій, перебував у такому фізичному стані, що не дозволяло йому самостійно здійснювати юридично значущі дії.
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки вимога про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини позивачем не доведена, вимога про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, як похідна від першої, також не підлягає до задоволенню.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, а також компенсувати судові витрати за рахунок державного бюджету України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.
Зокрема судом першої інстанції не було повністю з`ясовано наявності у позивача тяжких хвороб та інвалідності станом на 24 жовтня 2018 року, а тільки встановив, що позивач став інвалідом першої групи з 26.06. 2019.
Наявність у позивача інвалідності та наявність у нього у зв`язку із цим суттєвої потреби у догляді та сторонній допомозі, є обставиною, що вказує на помилку – неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин відмови від прийняття спадщини, що вплинуло на його волевиявлення.
Суд першої інстанції не повністю з`ясував наявність у ОСОБА_1 непереборних перешкод для відкликання заяви від 24 жовтня 2018 року до 13 листопада 2018 року, адже позивач з 30.10.2018 по 23.11.2018 знаходився на лікуванні.
Також судом першої інстанції не було взято до уваги обставини, які повідомили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Позивач вважає, що суд першої інстанції не перевірив належним чином підстави недійсності правочину, а саме написання заяви про відмову від прийняття спадщини після померлої матері внаслідок помилки, яка вплинула на його волевиявлення. 
Судом не досліджено ту обставину, що позивач заперечував ним подання заяви від 24.10.2018 нотаріусу заперечував подання ним інших документів, крім тих, що посвідчують особу.
В матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується, що нотаріус Малютяк А. В. перебувала 24.10.2018 на робочому місці та прийняла від позивача заяву.
Позивач при розгляді справи зазначав, що не був спроможний читати 24.10.2018 через головний біль, що не заперечувалось відповідачем та третьою особою. 
Точне співпадіння тексту, зачитаного позивачу замість нотаріуса не встановленою особою, із тим текстом, який містився у відмові від прийняття спадщини, наявній у спадковій справі, не підтверджено у матеріалах справи жодним доказом.
Вважає, що підставами для визнання недійсною заяви позивача про відмову від прийняття спадщини від 24.10.2018 є її прийняття у позивача невстановленою особою, наявність у якої повноважень нотаріуса не підтверджено, а внесення в подальшому такої заяви нотаріусом Малютяк А. В. до реєстру за № 492 24.10.2018 було неправомірним.
В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відсутні докази того, що з боку невстановленої особи, яка керувала написанням позивачем рукописного тексту, дійсно були запитання чи з`ясування того, на чию користь позивач бажає відмовитись від спадщини; не взяв до уваги, що у рукописному тексті не було зазначено чітко того, яку саме «заяву» прочитав та підписав позивач.
Відсутність у тексті заяви конкретної особи, на користь якої здійснено відмову, та присутність відповідача є підтвердженням невідповідності тих прав, якими їх уявляв позивач, підписуючи заяву, з тими правами, що реально стали наслідком вчинення позивачем оспореного правочину.
Позивач був впевнений, що вчиняє довіреність на користь брата (відповідача), сподіваючись набути у власність спадкове майно.
Суд не звернув уваги на наявність непереборних обставин, що мають розглядатися як підстави для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.
Позивач у період до 13.11.2018 з причини тяжкої хвороби, був неспроможний
самостійно пересуватися, а тому був неспроможний з`явитися до нотаріуса для реалізації
свого права на відкликання оскарженої заяви.
Суд першої інстанції не пояснив, які саме положення чинного законодавства є підставою для висновку, що у випадку недоведеності недійсності заяви про відмову від прийняття спадщини, але за наявності непереборних перешкод для позивача скористатися своїм правом відкликати такузаяву та прийняти спадщину до 13.11.2018 внаслідок тяжких хвороб є правомірним позбавити позивача, як спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, передбаченого приписами ст. 1272 ЦК України права на визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини. 
Вважає неправомірним розгляд судом першої інстанції вимоги про
визначення позивачу додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини, як похідну від вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, оскільки вони передбачені різними нормами права та обґрунтовуються підставі різних доказів.
Неправильне застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права полягає у тому, що суд першої інстанції, керуючись положеннями ч. 5 с. 1274 ЦК України, при вирішенні спору безпідставно не застосував положення ст. ст. 229, 1272, 1273 ЦК України.
Від адвоката Міхальової В. В., яка представляє інтереси ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 адвокат Загорняк Н. Б. підтримала доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Міхальова В. В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги. 
Приватний нотаріус Новоархангельського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А. В. в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є інвалідом першої групи «Б» із 26.06.2019 року і інвалідність встановлена на строк до 01.07.2021 року.
ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності із 19.06.2017.
Позивач є сином ОСОБА_3 , що підтверджено відповідним свідоцтвом.
Згідно витребуваної у приватного нотаріуса Новоархангельського районного нотаріального округу в Кіровоградській області Малютяк А. В. копії спадкової справи № 121/2018, заведеної після смерті ОСОБА_3 , остання померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Надлак Новоархангельського району Кіровоградської області.
Заява про прийняття спадщини надійшла від імені сина ОСОБА_2 , як спадкоємця за законом, заява про відмову від прийняття спадщини надійшла від імені ОСОБА_1 .
В даній заяві позивач стверджує, що він не перебуває під впливом погроз, насильства, як фізичного, так і морального та діє не у наслідок тяжких обставин, повністю розуміючи свої дії, маючи можливість керувати ними, без будь-якого тиску зі сторони, відповідно до власного волевиявлення та на підставі прийнятого ним рішення, цією заявою він відмовляється від прийняття усієї спадщини, де б вона не була та з чого вона б не складалась після смерті його матері ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 роз`яснено та зрозуміло зміст ст. ст. 1273,1274 та 1275 ЦК України. Заява містить рукописний напис – «Заява мною прочитана, суть і значення мені зрозуміло, та підписано при здоровому розумі та ясній пам`яті власноручно» та підпис позивача. Заява надійшла 24 жовтня 2018 року о 10 год. 20 хв., зареєстрована за № 492, та прийнята приватним нотаріусом Новоархангельського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А. В.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.
Звернувшись до суду позовом, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну підстав позову, посилаючись на вчинення 24 жовтня 2018 року відмови від прийняття спадщини під впливом помилки, визначив правовою підставою позову правила статті 229 ЦК України.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із приписами частини першої статті 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. 
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного правочину та роз`яснення нотаріусом суті правочину не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього правочину недійсним.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, щоправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. 
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. 
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою  для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. 
Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 171926, позивач є інвалідом першої групи «Б» на підставі загальної захворюваності. Інвалідність встановлена в строк до 01 липня 2021 року (а. с. 8).
Згідно копії довідки ГУ ПФУ в Кіровоградській області, ОСОБА_1 значиться на обліку в ГУ ПФУ в Кіровоградській області та одержує пенсію по інвалідності з 19.06.2017 (а. с. 9).
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 17 вересня 1977 року матір`ю позивача є ОСОБА_3 (а. с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 від 27 червня 2018 року (а. с. 11).
Згідно копії матеріалів спадкової справи № 121/2018, до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , індекс справи 02-14, заведеної приватним нотаріусом Малютяк А. В., з заявою про прийняття спадщини 20 червня 2018 року звернувся ОСОБА_2 (а. с . 42).
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 24 жовтня 2018 року,о 10 год. 20 хв., зареєстрованої за № 492, поданої приватному нотаріусу Новоархангельського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А. В., зазначено, що позивач стверджує, що не перебуває під впливом погроз, насильства, як фізичного, так і морального та діє не у наслідок тяжких обставин, повністю розуміючи свої дій, маючи можливість керувати ними, без будь-якого тиску зі сторони, відповідно до власного волевивиявлення та на підставі прийнятого ним рішення цією заявою відмовляється від прийняття усієї спадщини, де б вона не була та з чого б вона не складалася після смерті його матері – ОСОБА_3 . ОСОБА_1 роз`яснено та зрозуміло зміст ст. 1273, 1274 та 1275 ЦК України.
За його проханням заяву з його слів виготовлено ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Новоарханельського районного нотаріального округу Кіровоградської області за допомогою комп`ютерної техніки.
На вказаній заяві позивачем власноручно написано, що «заява мною прочитана, суть і значення мені зрозуміло, та підписана при здоровому розумі та ясній пам`яті власноручно 24 жовтня 2018 року».
На заяві міститься підпис позивача, особу встановлено за паспортом громадянина України з безконтактним електронним носієм, справжність його первісно 24.10.2018 ОСОБА_7 (а. с. 12, 43).
Зі змісту заяви ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщину вбачається, що він розумів обставини, які мають істотне значення, фізичний та психічний тиск з боку інших осіб на нього не здійснювався, від належною йому частки у спадщині він відмовляється за своєю волею.
Таким чином, судом установлено, що при прийнятті заяви ОСОБА_1 приватним нотаріусом роз`яснено юридичні наслідки відмови від прийняття спадщини, надані роз`яснення були йому зрозумілі.
Вказані обставини свідчать про обізнаність позивача зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї.
Підписуючи заяву про відмову від спадщини, позивач свідомо позбавив себе права на частку у спадщині.
Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористався.
При цьому позивачем на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України суду, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що у його діях дійсно мала місце помилка, яка вона має істотне значення, а також, що це вплинуло на її волевиявлення, а тому є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню вимоги, щодо визнання недійсною заяви про відмову в прийнятті спадщини.
З урахуванням вказаного, відсутні підстави для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки його заява про відмову від прийняття спадщини є чинною і не скасованою.
Доводи судом першої інстанції не було повністю з`ясовано наявності у позивача тяжких хвороб та інвалідності станом на 24 жовтня 2018 року, суд не бере до уваги, адже судом першої інстанції надано обґрунтовану оцінку вказаним обставинам.
Та обставина, що позивач з 30.10.2018 по 23.11.2018 знаходився на лікуванні та до 13 листопада 2018 року не міг відкликати заяву про відмову від прийняття спадщини, сама по собі не може бути підставою для визнання правочину недійсним, з наведених позивачем підстав.
Доводи позивача про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги обставини, які повідомили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є безпідставними з огляду на те, що судом першої інстанції було надано вмотивовану оцінку всім показам свідків в сукупності іншими доказами по справі.
Не підтверджені належними та допустимими доказами є посилання ОСОБА_2 на те, що він був не спроможний читати 24.10.2018 через головний біль, що не було заперечувалось відповідачем та третьою особою. 
Суд не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на відсутність у тексті заяви конкретної особи, на користь якої здійснено відмову, є безпідставними, з огляду на те, що чинний ЦК України дозволяє спадкоємцю відмовитись від прийняття спадщини, як на користь іншої особи, так і без зазначення конкретної особи (ст. ст. 1273, 1274 ЦК України).
Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на, те, що суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи і потребує сторонньої допомоги, оскільки в довідці до акта огляду МСЕК, яка надана позивачем, встановлено, що позивач має групу інвалідності першу «Б» загального захворювання. 
Будь-яких документів, які б підтверджували, що позивач станом на день подання заяви від 24 жовтня 2018 року потребував сторонньої допомоги матеріали справи не містять.
Твердження позивача, що приватний нотаріус при поданні заяви був відсутній на робочу місці, а заяву прийнято третьою особою, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а спростовуються матеріалами спадкової справи. 
Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2020 року без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 08.04.2021.

Головуючий суддя                                                  С. І. Мурашко 
Судді                                                                  А. М. Головань
О. Л. Карпенко