П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
 21 травня 2021 року                                                                                м. Київ
 
Справа № 363/2070/20
Провадження: № 22-ц/824/5953/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Пікуль A.A.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Баличевої М.Б., 
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - позивач) звернулось до суду із вказаним, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.04.2018 року між позивачем та ПІІ «ВІП -РЕНТ» було укладено Додаткову Угоду № 28 до Генерального Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0199-2700/18 від 18.12.2017 року, предметом якого є страхування транспортного засобу TOYOTA RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 . 03.11.2018 року о 13 год. 45 хв. на 14 км. + 450 м. автодороги Вишгород - Ровжі на перехресті с. Лебедівка, відбулася дорожньо - транспортна пригода за участю транспортного засобу TOYOTA RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу КАМАЗ д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 . Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2018 року вищевказана дорожньо - транспортна пригода відбулась внаслідок порушення відповідачем ПДР України та його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 05.11.2018 року страхувальник звернувся до  ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування та надав всі необхідні документи. 04.02.2019 року позивачем на підставі Акту виконаних робіт № КЗН390 від 03.01.2019 року було складено страховий акт № СТОКА-7432 та розрахунок страхового відшкодування до нього. На підставі вказаних документів позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 227 241 грн. Цивільно - правовова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована в НАСК «Оранта» згідно полісу АМ/7095251. 11.04.2019 року позивач звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування № 30946 до НАСК «Оранта», яка здійснила виплату в розмірі 98 000 грн. Отже, відповідач повинен сплатити на користь  ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 129 241 грн. (227 241 - 98 000) в порядку суброгації. 06.06.2019 року позивачем на адресу ОСОБА_1 було направлено претензію № 40168 з проханням в добровільному порядку сплатити суму страхового відшкодування, однак останній залишив її без задоволення. 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2021 року позов ПрАТ «СК «Українська страхова група» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» 129 241 грн на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожно-транспортної пригоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Страхова компанія «Українська страхова група» судовий збір у розмірі 2102 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у позові відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, зокрема, щодо належності права власності на автомобіль TOYOTA RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 та пошкоджень транспортних засобів внаслідок ДТП. Суд першої інстанції не дослідив докази на предмет правомірності виплати страховиком страхового відшкодування, внаслідок якого у страховика  виникло право вимоги до нього, відповідача, та докази щодо визначення розміру заподіяного відповідачем реального матеріального збитку, оскільки позивач розрахував суму страхового відшкодування без урахування коефіцієнту фізичного зносу. Також, судом першої інстанції не досліджено докази про пошкодження застрахованого ТЗ на предмет їх достовірності.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як встановлено судом першої інстанції, 03.11.2018 року о 13 год. 45 хв., ОСОБА_1 на 14 км. + 450 м. автодороги Вишгород - Ровжі на перехресті с. Лебедівка, рухаючись на автомобілі КАМАЗ 55111, д.н.з. НОМЕР_2 , перед початком руху не втримав автомобіль під час якого зробив відкат назад, при цьому, здійснив наїзд на автомобіль TOYOTA RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , який знаходився позаду, внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Частинами 4, 5 та 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, вина відповідача встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.
В результаті даної ДТП з вини водія ОСОБА_1 був пошкоджений автомобіль TOYOTA RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 .
05.11.2018 року ПІІ «ВІП-РЕНТ» звернулось до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування та надало всі необхідні документи.
04.02.2019 року ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі Акту виконаних робіт № КЗН390 від 03.01.2019 року було складено страховий акт № СТОКА-7432 та розрахунок страхового відшкодування до нього.
На підставі вищевказаних документів ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 227 241 грн.
Цивільно - правовова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» згідно полісу № АМ/7095251.
11.04.2019 року ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»  звернулося до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявою на виплату страхового відшкодування № 30946, яка здійснила виплату в розмірі 98 000 грн.
06.06.2019 року ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»  направлено претензію № 40168 на адресу ОСОБА_1 з проханням в добровільному порядку сплатити суму страхового відшкодування 129 241 грн, однак останній залишив її без задоволення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеним розмір позовних вимог, визначивши різницю між розміром матеріального збитку, що виплачений потерпілій особі, та лімітом страхового відшкодування за полісом завдавача шкоди.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.
Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.
Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.
Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.
Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.
Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
За вимогами частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина  зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Отже, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.
Встановлено, що постановою Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Отже, вказаною постановою суду встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за частиною четвертою статті 124 КУпАП, як порушення учасником дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило ДТП.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) у пунктах 68-70 зроблено такий висновок, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Ураховуючи зазначені норми матеріального права та правові висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з   ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» 129 241 грн на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожно-транспортної пригоди в порядку суброгації.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про недостовірність протоколу огляду транспортного засобу та звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту автомобіля TOYOTA RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 , колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 статті 80 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1,6статті 81 ЦПК України).
Частиною першою статті 106 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Відповідачем не доведено необґрунтованості чи суперечності протоколу огляду транспортного засобу,звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту автомобіля TOYOTA RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 та акту про надання послуг з ремонту автомобіля як іншим матеріалам справи, так і між собою, та не спростовано викладених у них обставин.
Правом заявити відповідне клопотання в суді відповідач також не скористався.
Також колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника щодо обрахування суми страхового відшкодування, оскільки матеріали свідчать, що строк експлуатації пошкодженого ТЗ не перевищує 5 років, а тому сума страхового відшкодування правомірно розрахована без урахування коефіцієнту фізичного зносу.
Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги щодо  неправомірності виплати страховиком страхового відшкодування, оскільки  пунктом 7 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку. ОСОБА_1 таким правом не наділений.
Посилання скаржника на неповне з`ясування судом першої інстанції щодо належності права власності на автомобіль TOYOTA RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації, таке питання може бути вирішено шляхом подання заяви про виправлення описки в судовому рішенні.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.  Наведені в апеляційній  скарзі доводи не спростовують висновків  суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2021 року  залишенню без змін.
 
Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2021 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                                                      Т.О. Невідома

Судді                                                                                                  І.В. Іванова 

                                                                                                           А.А. Пікуль