Справа № 446/1548/19                                         Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І. 
Провадження № 22-ц/811/3243/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:42

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        05 квітня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П.,                                                  суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю секретаря Симець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (в подальшому – «Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у якому просило суд стягнути солідарно зі згаданих відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитно-заставним договором № LVH9АЕ000066806 від 02.04.2008 року (в подальшому – «Кредитний договір») у розмірі 5 855, 92 доларів США, що станом на 14.05.2019 року за курсом 26.11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.05.2019 грн. складає 152 898 грн. 07 коп.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 02.04.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1  було укладено Кредитний договір, згідно з яким надано відповідачу кредит у розмірі 8 018, 43 доларів США на термін до 01.04.2013 року зі сплатою 12,12 % річних. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено порукою шляхом укладення 02.04.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами ОСОБА_2  і ОСОБА_3  договорів поруки. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі - видав кредит у розмірі 8 018, 43 доларів США, однак відповідач взятих на себе зобов`язань за договором належним чином не виконує і станом на 14.05.2019 року його заборгованість за Кредитним договором становить 5 855, 92 доларів США, а саме: 4 732, 24 доларів США - заборгованість за кредитом, 930, 88 доларів США -  заборгованість по відсотках за користування кредитом, 192, 80 доларів США - заборгованість по комісії, які і є предметом позовних вимог (том 1, а.с. 1-3).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 5 855 доларів та 92 центи, що станом на 14.05.2019 року складає 152 898 грн. 07 коп., а також 2 293 грн. 47 коп. судового збору (том 2, а.с. 64-70).

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_1 .
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Стверджує, що ним не підписувалася додаткова угода від 24.05.2013 року до Кредитного договору (строки позовної давності за якою встановлюються тривалістю у 50 років), а тому ним і заявлялося клопотання про витребування у позивача оригіналу цієї додаткової угоди для проведення почеркознавчої експертизи, яке ухвалою суду від 23.10.2019 було задоволеним, однак позивачем так і не було подано до суду оригінал цієї угоди.
Звертає увагу на те, що ним було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим позивач подав до суду виписку за період від 16.06.2016 року по 17.06.2016 року по рахунку № НОМЕР_1 , тобто – по рахунку, який не відповідає номеру рахунку, який вказаний в основній виписці, а саме: № НОМЕР_2 . Вважає, що згадана виписка по рахунку, а також матеріали виконавчого провадження свідчать про автоматичне списання коштів самим банком, оскільки жодних квитанцій на підтвердження добровільності оплати заборгованості позивачем до суду подано не було, та про примусове звернення стягнення на предмет застави в ході виконання рішення суду у справі № 446/580/15-ц.
Стверджує, що остання оплата по Кредитному договору мала місце 13.01.2014 року, а тому вважає, що саме від даної дати слід обраховувати 5-ти річний строк позовної давності передбачений пунктом 14.11 Кредитного договору (том 2, а.с. 75-80).

Відповідач (апелянт) подав до суду заяву про апеляційний розгляд справи за відсутності відповідача (том 2, а.с. 103, 118).
Позивач (Банк), отримавши апеляційну скаргу відповідача та будучи належним чином повідомленим про час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 92, 96, 107, 108, 121), відзиву на апеляційну скаргу не подав та явку свого представника в судове засідання не забезпечив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також оглянувши в судовому засіданні витребувані судом апеляційної інстанції з Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області матеріали цивільної справи №446/580/15-ц (також за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 ; в подальшому - «матеріали справи № 446/580/15-ц»; том 2, а.с. 117), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

В обґрунтування заявлених позовних вимог Банком до позовної заяви долучено копію Кредитного договору від 02.04.2008 року, згідно якого датою погашення цього кредиту є 01.04.2013 року (пункт 17.1.5; том 1, а.с. 12-20), а також копію Додаткової угоди до Кредитного договору від 24.05.2013 року, згідно якої датою погашення цього кредиту вже є 25.05.2016 року (том 1, а.с. 21-22).
До суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав письмове Клопотання про витребування доказів, а саме – оригіналу вище згаданої Додаткової угоди до Кредитного договору від 24.05.2013 року, мотивуючи це клопотання тим, що ця Додаткова угода ним не підписувалась і він вимагає призначення та проведення судової почеркознавчої експертизи його підпису на оригіналі цієї Додаткової угоди (том 1, а.с. 59-61).
Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23.10.2019 року клопотання відповідача було задоволеним та витребувано у позивача оригінал Додаткової угоди до Кредитного договору від 24.05.2013 року (том 1, а.с. 63-64).
Банк у відповіді від 25.10.2019 року на відзив відповідача погодився з доводами останнього, зазначивши, що «несправжність підпису ОСОБА_1 в додатковій угоді від 24.05.2013 р. може бути підтверджено лише почеркознавчою експертизою» (том 1, а.с. 82), однак своїм листом від 29.11.2019 року № 478015-ВБ вже повідомляє суд про те, що «надати оригінали договору не вбачається можливим, оскільки в архівах банку не виявлені» (том 1, а.с. 223).
За вищенаведених обставин в їх сукупності долучена Банком до позовної заяви копія Додаткової угоди до Кредитного договору від 24.05.2013 року не може бути визнаною належним та допустимим доказом по справі, а відтак колегія суддів визнає, що у відповідності до пункту 17.1.5 Кредитного договору від 02.04.2008 року сторони даного договору досягли згоди стосовно того, що датою погашення цього кредиту є саме 01.04.2013 року (а не будь-яка інша дата). 

Як вбачається з наявного в матеріалах справи № 446/580/15-ц (арк. 11) повідомлення Банку на ім`я позичальника (боржника/відповідача) ОСОБА_1 від 17.12.2014 року, сумарна заборгованість ОСОБА_1 перед Банком «складає 5799,41 (Долар США)» і цим повідомленням Банк запропонував боржнику «у термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення погасити прострочену заборгованість», чого зроблено не було і 12.03.2015 року Банк з відповідним позовом звернувся до суду, який своїм рішенням від 22.06.2015 року позов Банку задовольнив та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1  перед Банком за Кредитним договором від 02.04.2008 року вилучив у відповідача та передав Банку предмет застави – автомобіль «Опель Вектра» (власником якого був ОСОБА_1 ), комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію згаданого транспортного засобу, а також звернув стягнення на цей автомобіль шляхом його продажу «з укладенням від імені  ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем» (том 2, а.с. 119-120). 
Як вбачається з вищенаведеного, будь-яке нарахування Банком відсотків за користування кредитом та заборгованості по комісії після 01.04.2013 року, а тим більше – після січня 2015 року (вищезгадане повідомлення Банку від 17.12.2014 року + «30 календарних днів») є неправомірним.
Банком визнається, що у подальшому вищезгаданий автомобіль «Опель Вектра» було продано, а кошти від його реалізації поступили в Банк і їх було «направлено на погашення заборгованості» ОСОБА_1 перед Банком, що «в розрахунку заборгованості … враховано» (том 2, а.с. 2).

Незважаючи на всі вищенаведені обставини, Банком заявлено позов про стягнення заборгованості станом на 14.05.2019 року у розмірі 5 855, 92 доларів США, що свідчить про те, що Банк до 14.05.2019 року (тобто – і після 01.04.2013 року та після січня 2015 року) продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом та комісію.
Для отримання більш детальних пояснень з приводу вищенаведеного (а також можливих перерахунків розміру заборгованості, яка є предметом позовних вимог) колегією суддів було визнано обов`язковою явку в судове засідання представника Банку, однак (як вже зазначалося вище) такий в судове засідання не з`явився і Відзиву на апеляцію не подав.

Відповідач також не подав до суду свого контррозрахунку заборгованості перед Банком, однак в доводах апеляційної скарги продовжує наполягати на застосуванні до спірних правовідносин положень про пропуск строку позовної давності, заяву про застосування яких він подав до суду першої інстанції (том 1, а.с. 210-212), стверджуючи, що остання оплата по Кредитному договору мала місце ще 13.01.2014 року і більше жодних проплат він не здійснював.
На вищенаведені обставини правомірно звернуто увагу і в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, який прийшов до вірного висновку про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі – із настанням дати повернення кредиту (у даному випадку, як вже зазначалося, такою датою є 01.04.2013 року).
В той же час, поданий Банком розрахунок заборгованості не враховує ту обставину, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.
Відмову у застосування строків позовної давності суд мотивував тим, що останнє погашення заборгованості за кредитом відбулось 30.11.2018 року – в результаті поступлення коштів від реалізації майна (вищезгаданого автомобіля «Опель Вектра») в рахунок погашення зобов`язань відповідача перед Банком, що «свідчить про переривання строків позовної давності», оскільки «вказує на вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним боргу».
Однак, колегія суддів вищенаведені висновки суду вважає помилковими та такими, що зроблені за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
У правовій позиції Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Про переривання позовної давності не свідчить наданий банком розрахунок без підтвердження квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто позичальником та визнання ним боргу.
Банком визнається та обставина, що останнє погашення заборгованості за кредитом відбулось 30.11.2018 року – в результаті поступлення коштів від реалізації предметі застави, автомобіля «Опель Вектра», Залізничним ВДВС м. Львова (том 2, а.с. 2).
Відтак, поступлення коштів від реалізації майна боржника, проведеної в порядку виконання рішення суду органами державної виконавчої служби, аж ніяк не може свідчити про «вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним боргу», а відтак – «свідчити про переривання строків позовної давності».
За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволенні позовних вимог саме за спливом позовної давності, оскільки відмову у задоволенні позовних вимог саме з цієї підстави колегія суддів визнає безспірною та обґрунтованою.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 жовтня 2020 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 скасувати та в цій частині ухвалити нову постанову, якою відмовити Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні його позовних вимог до  ОСОБА_1 за спливом позовної давності.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 05 квітня 2021 року.

Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.