П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 р. Категорія 106020000	м.Одеса	Справа № 540/3813/20	
Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.
час і місце ухвалення: спрощене провадження,
м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що позивач працює на посаді судді Великолепетиського районного суду Херсонської області. У період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року нарахування та виплата суддівської винагороди проводилась із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 14.11.2019 р. №294-ІХ.
          Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням ст. 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонської області провести перерахунок суддівської ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що відповідач правомірно керувався положеннями ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» до 28 серпня 2020 року (день ухвалення рішення Конституційним Судом України), у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині заявлених вимог щодо визнання дій відповідача під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, у період дії ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що 22.05.2008 року Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» №298-VI ОСОБА_1 , обрано безстроково на посаду судді Великолепетиського районного суду Херсонської області.
02.05.2019 року згідно наказу голови Великолепетиського районного суду районного Херсонської області №03-03/12 позивачу з 01.05.2019 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 70% посадового окладу.
Згідно наказу голови Великолепетиського районного суду районного Херсонської області №02-03/19 від 11.08.2020 року позивач приступив до здійснення адміністративних повноважень голови Великолепетиського районного суду Херсонської області з 11.08.2020 року строком на три роки, у зв`язку з чим йому з 11.08.2020 року було встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді у розмірі 10 відсотків посадового окладу.
За період з 01 січня 2020 року до 18 квітня 2020 року позивачу була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року та доплати за вислугу років в розмірі 70% від посадового окладу судді.
Виплата суддівської винагороди позивача у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року проводилась із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, що підтверджується довідкою ТУ ДСА в Херсонській області №148/82 від 27.10.2020 року. 
Не погоджуючись з діями відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” позивач звернувся до суду з даним позовом.  
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки права позивача порушені протиправними діями щодо нарахування та виплати суддівські винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням обмеження нарахування, то належним способом захисту прав позивача у даному випадку буде зобов`язати відповідача провести перерахунок суддівської винагороди позивача за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду не погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
12.03.2020 року набрала чинності     постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», якою з 12.03.2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18.04.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-IX, яким     Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»     доповнено статтею 29 наступного змісту: Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
У зв`язку з прийняттям вказаного  Закону  позивачу з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року нараховувалась суддівська винагорода, але з урахуванням вказаних змін обмежувалась та виплачувалась у меншому розмірі, тобто у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020     у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності     Конституції України  (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої     статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ЇХ.
У  рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020     зазначено, що  Конституцією України  встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються     Конституцією     і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України положення     Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ     зі змінами,     Закону України №553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня     ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У пункті 4 мотивувальної частини     рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020     наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України.
Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони     та інші нормативно-правові акти приймаються на основі     Конституції України     і повинні відповідати їй.
Норми     Конституції України     є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі     Конституції України     гарантується статтями     8     та     55,124 Конституції України.
Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.
Конституційний Суд України зазначив, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до  Конституції     та законів України.
Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного  Конституцією України.
Таким чином, Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020р №10-р/2020 дійшов правового висновку, що обмеження суддівської винагороди можливо лише за умови воєнного чи надзвичайного стану, але при цьому втрачені, у зв`язку з цим кошти, підлягають компенсуванню відповідними виплатами.
Отже, зазначений  Закон України №553-ІХ від 13.04.2020 року     про внесення змін до   Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»     щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам     Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.
Статтею 152 Конституції  України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України  або якщо була порушена встановлена Конституцією України  процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконання свого рішення.
Таким чином, за змістом  ст. 152 Конституції України  положення ч.1,3  ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"  (у редакції     Закону №553-ІХ) втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Дія ч.1,3  ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" втратила чинність 28.08.2020 року, а у період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року норми Закону були чинними. Виплата такої винагороди не у повному обсязі мала місце внаслідок запроваджених законодавцем у     ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмежень, які в силу згаданих вище положень  Бюджетного кодексу України   ТУ ДСА України в Херсонській області як суб`єкт владних повноважень, повинен був застосовувати, оскільки в силу ч. 2  ст. 19 Конституції України  не мав альтернативних шляхів поведінки.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням ст. 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, оскільки для цього відсутні підстави.   
У той же час колегія суддів зазначає, що обмеження права позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі становить порушення вимог ст.19,130 Конституції України,     ст.135 Закону №1402     та     ст.1     Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Частиною 3     ст.152 Конституції України     визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Оскільки судами достовірно встановлено порушення прав позивача щодо не отримання ним суддівської винагороди у повному обсязі у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд апеляційної інстанції вважає необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача застосувати ч.3  ст.152 Конституції України  як норму прямої дії (ч.3  ст.8 Конституції).
Так, згідно з довідкою ТУ ДСА в Херсонській області №148/82 від 27.10.2020 року загальна сума обмеження суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року становить 251285,60 грн. (нарахована суддівська винагорода без урахування обов`язкових податків та зборів). 
Недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою та які особа вправі вимагати відшкодування.
Відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року рівень винагороди за виконання суддями професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12 та від 17 листопада 2010 року №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.
Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Так, колегія суддів зазначає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді (частина 7 статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів»).
Право на отримання вказаної виплати, є майновим правом у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, а позбавлення цього права є протиправним свавільним, непропорційним втручанням у моє право на мирне володіння майном, становить особистий надмірний тягар, порушує вимоги ст. 1 Протоколу першого до Конвенції.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частинами 2 та 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року встановлено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом, а також   встановлена складові суддівської винагороди (посадовий оклад та доплати   за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці) та базовий розмір посадового окладу судді, зокрема, судді місцевого суду – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня   календарного року.
Частиною 9 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року встановлено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
За приписами частин 1 та 3 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року, Державна судова адміністрація України, яка має територіальні управління, є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Відповідно до ч.ч. 6. 7 ст. 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року, територіальне управління Державної судової адміністрації України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в органах Державної казначейської служби України.
Територіальні управління Державної судової адміністрації України здійснюють свою діяльність відповідно до положення про них, що затверджується Головою Державної судової адміністрації України на підставі типового положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України.
Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, затверджене головою ДСА України 25.09.2015 року (https://ks.court.gov.ua/userfiles/file/TU_Kherson/2015/pologennyaproTYDSA.pdf).
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3 п. 4 Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, до повноважень ТУ ДСА України в Одеській області віднесено   забезпечення належних умов діяльності місцевих судів Одеської області в межах повноважень визначених законом; забезпечення, в межах повноважень, визначених законом, незалежність, недоторканість та безпеку судів у взаємодії з органами суддівського самоврядування, суддями, правоохоронними органами; здійснення функцій розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності, зокрема, місцевих загальних судів Херсонської області.
Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди саме апелянтом, який відповідно до свого положення, здійснює   забезпечення незалежності суддів та функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення   діяльності   місцевих загальних судів Херсонської області, суд апеляційної інстанції зазначає, що саме апелянт – ТУ ДСА в Херсонській області здійснює нарахування та виплату позивачу, як судді Великолепетиського районного суду Херсонської області, – суддівської винагороди.
Отже, саме на апелянта має бути покладений обов`язок щодо відновлення порушеного права позивача.
Водночас, суд апеляційної інстанції   вважає не достатньо належним обраний позивачем та застосований судом першої інстанції спосіб відновлення порушеного права позивача, з огляду на те, що матеріали справи містять достатньо   належних та допустимих доказів, за яких беззаперечно встановлена сума суддівської винагороди, яку в період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 року апелянт протиправно не нарахував та не виплатив позивачу, а саме 251285,60 грн. (без вирахування податків та зборів).
При цьому колегія суддів зазначає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, здійснюється судом в спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).
Оскільки, як встановлено апеляційним судом, саме апелянт є належним відповідачем та здійснює нарахування і виплату суддівської винагороди, зокрема позивачу, а матеріалами справи достеменно підтверджений розмір протиправно не виплаченої позивачу суддівської винагороди, належним способом відновлення порушеного права позивача є саме стягнення з апелянта на користь позивача суддівської винагороди в сумі 251285,60 грн. з відрахуванням при цьому належних податків та зборів.
Застосування наведеного способу захисту виключає підстави застосування передбаченого п.2 ч.1 ст.371 КАС України звернення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача суддівської винагороди за один місяць.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.
Статтею 382 КАС України передбачено, що   суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Отже, суд вважає, що зобов`язати надати такий звіт, це право суду, а не обов`язок. В даному спорі суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, оскільки позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішенням було неповно з`ясовано судом обставин, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315,  ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області, - задовольнити частково.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року по справі № 540/3813/20, - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 , - задовольнити частково.
Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області на користь судді Великолепетиського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 не виплачену суддівську винагороду   за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в сумі 251285,60 грн. (двісті п`ятдесят одна тисяча  двісті вісімдесят п`ять гривень 60 коп.) з відрахуванням при цьому належних податків та зборів.
У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    

суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.