ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 480/6187/20
адміністративне провадження № К/9901/5614/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Мацедонської В.Е.,
суддів: Кашпур О.В.,  Радишевської О.Р.
розглянув в порядку письмового провадження справу № 480/6187/20
за заявою    ОСОБА_1 про прийняття додаткової постанови у адміністративній справі №480/6187/20 за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)   про визнання протиправною та скасування постанови, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2021 року (головуючий суддя - Калиновський В.А., судді: Макаренко Я.М., Кононенко З.О.) 

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (далі - відповідач), в якому просило:
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкаля Сергія Павловича про відкриття виконавчого провадження від 31.08.2020 ВП №62910354. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року задоволено позов. 

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Північно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Суми) Ричкаля Сергія Павловича про відкриття виконавчого провадження від 31.08.2020 ВП №62910354.
Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем у справі та ОСОБА_1 .
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_1 задоволено. Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року в справі № 480/6187/20 скасовано.
Прийнято постанову, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання протиправною та скасування постанови.
28 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Другого апеляційного адміністративного суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення про відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2021 року в задоволені заяви про винесення додаткового судового рішення відмовлено.
При прийняті оскаржуваної ухвали від 11 січня 2021 року суд апеляційної інстанції виходив з того, що понесені витрати ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не підлягають відшкодуванню, оскільки таке стягнення не передбачено   КАС України,   а   тому відсутні правові підстави для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення. 

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі заявник вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм   статті 139 КАС України   та просить ухвалу від 11 січня 2021 року скасувати та прийняти нову, якою вирішити питання про розподіл судових витрат у зв`язку із повним задоволенням апеляційної скарги останнього. 

На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує на те, що ним було понесено судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги, вимоги якої було задоволено, а отже, на думку скаржника, її заява про постановлення додаткового рішення повинна бути задоволена у повному обсязі.

Також скаржник зазначає про те, що до неї, як до фізичної особи, не можуть бути застосовані обмеження в силу частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, які встановлені для суб`єкта владних повноважень, оскільки ОСОБА_1 діяла як самостійний учасник справи, подала свою апеляційну скаргу самостійно, а тому понесені нею витрати на сплату судового збору  за подання апеляційної скарги повинні бути відшкодовані за рахунок коштів позивача.

Від позивача та відповідача відзивів на касаційну скаргу не надходило, що не перешкоджає перегляду судового рішення суду апеляційної інстанції.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 25.02.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2021 року.
12 березня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою від 26 травня 2021 зазначену адміністративну справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 27 травня 2021 року.

Нормативне регулювання
Приписами частини першої   статті 341 КАС України   визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Частиною першою статті 252 КАС України визначено, що Суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з частиною другою   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
   Відповідно до   статті 132 КАС України   судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями   статті 139 КАС України, якою визначено, що:      
при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього   Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа;
при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз;
при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору;
при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат;
у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;
якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;
якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат;
у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору;
у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи;
судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Відповідно до частини п`ятої   статті 242 КАС України   при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої               статті 341 КАС України, виходить з такого. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
У силу частин першої, четвертої статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не є учасником справи, в розумінні статті 42 КАС України, не брала участі у справі, апеляційне провадження відкрито, зокрема, і за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з огляду на вирішення судом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків, а тому у силу частини четвертої статті 293 КАС України користується процесуальними правами учасника справи.    
За приписами   статті 132 КАС України   законодавець розрізняє судовий збір і витрати, пов`язані з розглядом справи, як такі, що є різними видами судових витрат.
Питання щодо відшкодування судових витрат суб`єкту владних повноважень визначено частинами 2-5 статті 139 КАС України.
Особливості розподілу судових витрат, понесених третіми особами під час розгляду адміністративної справи, визначено частиною одинадцятою   статті 139 КАС України.
Зміст цієї норми дає підстави для висновку, що право на відшкодування судових витрат понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для тієї сторони у справі, на боці якої виступала ця третя особа, та залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Подібна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 січня 2020 року в справі № 808/2832/17.
У цій справі судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_1 , як особа, яка подала апеляційну скаргу, заперечувала проти задоволення позовних вимог та підтримувала позицію відповідача, який є суб`єктом владних повноважень.
При цьому, у силу частини четвертої статті 293 КАС України ОСОБА_1 користується процесуальними правами та несе процесуальні обов`язки учасника справи.
За таких обставин Верховний Суд погоджується з правомірністю застосування до спірних правовідносин положень частини другої   статті 139 КАС України. Указана норма передбачає відшкодування відповідачу суб`єкту владних повноважень документально підтверджених витрат, пов`язаних лише із залученням свідків та проведенням судових експертиз та не передбачає відшкодування інших судових витрат, зокрема судового збору, при ухваленні рішення на користь такого суб`єкта.
   У цій справі судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_1 не здійснено інших документально підтверджених судових витрат, крім сплати судового збору, отже, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Ураховуючи, що підставою для прийняття додаткового рішення заявник касаційної інстанції зазначив саме невирішення судом апеляційної інстанції питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги, які не підлягають розподілу за встановлених обставин справи, підстави для прийняття додаткового рішення відсутні.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною другою статті 350 КАС України передбачено, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного перегляду та відсутність документального підтвердження понесених судових витрат, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2021 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач          В.Е. Мацедонська
Судді          О.В. Кашпур
                                                                                                     О.Р. Радишевська