Дата документу 06.04.2021 Справа № 334/7689/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/7689/17 
Провадження №22-ц/807/850/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Гнатюк О.М.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.	
секретар	Семенчук О.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Васильєвої Оксани Вікторівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 20 листопада 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на автомобіль,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обґрунтований тим, що в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває інша цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Відповідно вказаної заяви ОСОБА_1 включила до позовних вимог автомобіль КІА SPORTAGE 2011 року випуску держномер НОМЕР_1 , який було придбано за кошти, що були позичені впродовж 2011- 2013 року ОСОБА_2 в позивачки в цьому провадженні – ОСОБА_3 ОСОБА_2 (який є сином позивачки) з 17.06.2006 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1 . На момент укладення шлюбу в нього був у власності інший автомобіль ВАЗ 21043 держномер НОМЕР_2 . Після весілля цей автомобіль був проданий, але на новий автомобіль коштів не вистачило, тому для придбання нового автомобілю DAEWOO LANOS держномер НОМЕР_3 вартістю 63551 грн., 14.07.2006 року ОСОБА_2 був отриманий кредит у розмірі 30000 грн. Але сплачувати на той момент кредит відповідачі не мали можливості, тому гроші на його виплату були надані позивачкою та її чоловіком. У 2011 році відповідачі виявили бажання придбати новий автомобіль, в зв`язку із чим звернулися до позивачки по допомогу. 12.10.2011 року позивачка уклала з ОСОБА_2 договір позики на 252000 грн. В день укладання договору позивачкою було передано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 132000 грн. В той же день ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу №193 з ТОВ «Техноцентр «Навігатор» на купівлю нового авто, а 13.10.2011 року з отриманих від позивачки грошей 101120 грн. було перераховано автосалону. 2.11.2011 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір №1/1135151 з ПАТ «Креді Агріколь Банк» на суму 151680 грн., яких не вистачало. Вказані гроші були перераховані автосалону. Строк кредитного договору – до 1.11.2015 року. Із запозичених в позивачки коштів були сплачені також платежі, пов`язані з оформленням транспортного засобу. Протягом 2011-2013 року всі платежі з повернення кредиту ОСОБА_2 , сплачував після того, як отримував гроші від позивачки. Також 26.05.2013 року автомобіль відповідачів потрапив у ДТП, в наслідок чого його було значно пошкоджено. 27.05.2013 року між позивачкою та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 від 27.05.2013 року, за умовами якої було позичено 30000 грн. на ремонт автомобіля. 4.10.2013 року позивачкою з ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №, за умовами якої було передано 80000 грн. для повного повернення кредиту. Таким чином, загальна сума боргу відповідачів склала 132000 грн. +110000 грн. +30000 грн. +80000 грн. = 352000 грн. Позивачка просила стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 352000 грн. та в рахунок заборгованості за договором позики від 12.10.2011 року накласти стягнення на автомобіль КІА SPORTAGE 2011 року випуску держномер НОМЕР_1 , визнавши право власності на вказаний автомобіль за ОСОБА_3 , стягнути судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на автомобіль.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12.10.2011 року у розмірі 352000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3520,00 грн.
В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те що, набуття оскаржуваним рішенням законної сили створює позивачці можливість звернення стягнення на майно (спірний автомобіль), яке є спільною сумісною власністю подружжя, що вплине на права апелянта, враховуючи наявність спору про поділі майна подружжя. Відомості про свої доходи та доходи ОСОБА_2 , які надані позивачкою містять неправдиву та недостовірну інформацію. Відповідно до висновку судово-технічної експертизи від 22.08.2019 р., договори позики та розписки, долучені до матеріалів справи позивачем, підписані не в той час, який в них зазначено, а також не виключено їх підписання в один і той самий день. Ґрунтуючись на неналежних і недопустимих доказах, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про реальність договору позики і безпідставно застосував до спірних правовідносин правила ст. ст. 1046, 1049 ЦК України. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено законне рішення, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування. 

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Васильєвої Оксани Вікторівни подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 є те що, договір позики №1-п від 12.10.2011 року був укладений в інтересах сім`ї відповідачів і боржниками за цим договором мають бути обидва з подружжя. Доказів на підтвердження того, що позичені кошти не були використані в інтересах сім`ї відповідачкою ОСОБА_1 не надано.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору позики №1-п від 12.10.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передає у тимчасове користування позичальнику грошові кошти в розмірі 252000 грн. на термін 5 років на придбання автомобіля КІА SPORTAGE. Строк дії договору до 12.10.2016 року.

Згідно з п.2.1 до підписання договору позикодавець передає позичальнику першу частину позики 132000 грн. та щомісячно по 5000 грн. протягом 24 календарних місяців.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 27.05.2013 року до договору позики №1-п від 12.10.2011 року внесено зміни до п.1.1 Договору позики №1-п від 12.10.2011 року – збільшено суму позики на 30000 грн. для ремонту автомобіля КІА SPORTAGE.

Згідно з додаткової угоди №2 від 4.10.2013 року до договору позики №1-п від 12.10.2011 року внесено зміни до п.1.1 Договору позики №1-п від 12.10.2011 року – збільшено суму позики на 80000 грн. для погашення кредиту на придбання автомобіля КІА SPORTAGE.

Відповідно до розписки від 12.10.2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 132000 грн. згідно з п.п. 1.1,2.1,2.2 договору позики №1-п від 12.10.2011 року.

Згідно розписок від 4.12.2011 року, 3.01.2012 року, 2.02.2012 року, 4.03.2012 року, 1.04.2012 року, 3.05.2012 року, 1.06.2012 року, 3.07.2012 року, 2.08.2012 року, 4.09.2012 року, 4.10.2012 року, 2.11.2012 року, 3.12.2012 року, 3.01.2013 року, 3.02.2013 року, 2.03.2013 року, 2.04.2013 року, 4.05.2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 90000 грн.

Відповідно до розписки від 27.05.2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30000 грн.

Згідно розписок від 2.06.2013 року, 1.07.2013 року, 4.08.2013 року, 1.09.2013 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 20000 грн.

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів від 22.08.2019 року по кримінальному провадженні №12017080050001889 від 25.04.2017 року за ч.1 ст. 358 КК України щодо документів: договору позики №1-п від 12.10.2011 року, додаткової угоди №1 від 27.05.2013, додаткової угоди №2 від 04.10.2013 року, підпис від імені ОСОБА_2 у вказаних документів виконані кульковими ручками; в документах відсутні ознаки штучного зістарювання. Підписи ОСОБА_2 у договорі позики№1-п від 12.10.2011 року, додатковій угоді №1, додатковій угоді №2 виконані не в дати вказані у документах, не виключається їх виконання в один період часу. У висновку експерта немає чіткого визначення періоду часу, коли були виконані підписи ОСОБА_2 .

Позивач звернулася до суду за захистом своїх прав, у зв`язку із невиконанням відповідачами договору позики 1-п від 12.10.2011 року.

Відповідно до договору позики №1-п останній був укладений між ОСОБА_3 – позикодавцем та ОСОБА_2 – позичальником.

Відповідач ОСОБА_1 не є стороною у вказаному договорі, оскільки ні в ньому, ні в розписках про отримання грошових коштів за вказаним договором, відсутні її підписи. Також відсутнє посилання про надання згоди ОСОБА_1 як дружини ОСОБА_2 на отримання вказаних коштів та згода на забезпечення вказаного договору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 – стороною правочину не заперечується факт укладання договору позики з додатковими угодами та передачі грошових коштів, визнається обов`язок повернути грошові кошти позикодавцеві, тому позовні вимоги в частині стягнення з нього грошових коштів за договором позики підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики 1-п від 12.10.2011 року не підлягають задоволенню. А посилання позивача у позові на ст. 73 СК України, згідно з якою стягнення може бути накладено на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї не можна визнати обґрунтованими, оскільки для звернення стягнення необхідно встановлення боргових зобов`язань подружжя або одного з них. За наявності таких зобов`язань, встановлених рішенням суду чи виконавчим написом нотаріуса, звернення стягнення на майно відбувається у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а не шляхом ухвалення рішення про звернення стягнення на майно.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до матеріалів справи між позивачем ОСОБА_3 – позикодавцем, та ОСОБА_2 – позичальником, було укладено договір позики №1-п від 12.10.2011 року, з відповідними змінами згідно додаткових угод.

Умови договору щодо повернення грошових коштів позичальником ОСОБА_2 не виконано, розмір заборгованості становить 352000,00 грн.

Вказані факти визнано сторонами у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Доводи відповідача ОСОБА_1 з приводу недійсності договору позики, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки посилання на «безгрошовість» позики не підтверджена належними та допустимими доказами, а факт необізнаності відповідача ОСОБА_1 про укладання зазначеного договору позики, не є підставою недійсності правочину.

Що стосується вимог позивача, щодо солідарного стягнення з відповідачів суми заборгованості за договором позики, то колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо часткового задоволення вимог позову і стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , з огляду на таке. 

Відповідно до частин другої, четвертої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його було укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Відповідно до п.1.2 Договору позики №1-п від 12.10.2011 року, цільове призначення позики: придбання нового автомобіля КІА SPORTAGE.

Між тим, як зазначає позивачка у позові і не заперечувалося сторонами у справі, кошти за договором позики не були використані безпосередньо на придбання автомобіля, який використовувався в інтересах сім`ї, оскільки для його придбання було також використано кредитні кошти отримані за договором №1/1135151 від 02.11.2011 року укладений між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 .

Частина коштів за договором позики №1-п від 12.10.2011 року, як вказує позивач у справі, використовувалась на оплату страховки, комісії банку, винагороду нотаріусу, державне мито, пенсійний збір, подальшу сплату щомісячних платежів за кредитним договором, ремонт автомобілю після ДТП.

Між тим, належних і достовірних доказів використання коштів за договором позики саме на вказані цілі матеріали справи не містять, як і не містять вони підтверджень використання коштів за договором позики в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Васильєвої Оксани Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 квітня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач                                                С.В. Кухар

Судді:                                                                         О.В. Крилова

О.З. Поляков