Ухвала
іменем України 
19 травня 2021 року
м. Київ
справа №401/2763/16-к
провадження №51-4945ск18 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                ОСОБА_1 ,
суддів                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 червня 2017 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 8 лютого 2021 року, 
встановив:
За вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області                    від 16 червня 2017 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за:
- ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання                      у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років;
На підставі ч. 1 ст. 70,  ст. 102 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк 10 років.
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя м. Світловодська Кіровоградської області, визнано винуватим та засуджено за:
-         ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;
-         ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років                 із конфіскацією всього належного йому майна;
-         ч. 1 ст. 304 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 11 роківіз конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2016 року визначено остаточно ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років                  із конфіскацією всього належного йому майна.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 на відшкодування 330 грн матеріальної та 25 000 грн моральної шкоди; на користь потерпілої                        ОСОБА_8 25 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 703, 68 грн на відшкодування процесуальних витрат.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Як установив суд першої інстанції, неповнолітній ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний                                з проникненням у житло. Крім того, ОСОБА_6 втягнув неповнолітнього ОСОБА_5 у злочинну діяльність за наступних обставин.
6 квітня 2016 року близько 23:00 ОСОБА_6 разом з неповнолітнім         ОСОБА_5 , проходячи повз житловий будинок АДРЕСА_2 помітили ОСОБА_9 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та рухався попереду них, тримаючи                у руці мобільний телефон. В цей час ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний задум спрямований на незаконне збагачення, запропонував раніше знайомому неповнолітньому ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчинити відкрите викрадення чужого майна, яке було у ОСОБА_9 , на що ОСОБА_5 погодився, вступивши тим самим у злочинну змову з ОСОБА_6 .
З метою реалізації задуманого, вони наздогнали ОСОБА_9 , після чого                  ОСОБА_6 штовхнув потерпілого в спину, від чого останній впав на землю,                а неповнолітній ОСОБА_5 , побачивши біля нього на землі мобільний телефон марки «Samsung GT – I8552B», який від поштовху випав з його рук, підняв з землі, після чого з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись ним на свій власний розсуд, завдавши ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 2791 гривень.
Крім того, в лютому місяці 2016 року, точної дати як під час досудового розслідування так і в судовому засіданні встановити не надалось можливим, громадянин ОСОБА_10 , який є знайомим ОСОБА_6 , звернувся до останнього з проханням про допомогу перевезти речі, на що останній погодився. Перевізши речі до квартири АДРЕСА_3 , власник квартири ОСОБА_11 чоловік похилого віку, розраховуючись за виконану роботу привернув увагу ОСОБА_6 великою сумою коштів у національній валюті.
15 квітня 2016 року ОСОБА_6 запропонував неповнолітньому                           ОСОБА_5  вчинити розбійний напад, на що останній погодився,  вступивши при цьому у злочинну змову з ОСОБА_6 , направлену на повторне незаконне заволодіння майном потерпілого ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій злочинний умисел до кінця, 16 квітня 2016 року близько 2:00 точного часу як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні встановити не надалось можливим, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 прибули до будинку АДРЕСА_4 , де проживав потерпілий. Піднявшись вдвох по газовій трубі на дах балкону, що знаходився на першому поверсі вищезазначеної адреси, за допомогою канцелярського ножу, який заздалегідь взяв з собою ОСОБА_5 , відчинили вікно та проникли до балкону квартири АДРЕСА_5 , що знаходилась на другому поверсі зазначеного будинку поряд з дахом на якому вони знаходилися. Перебуваючи на балконі вищевказаної квартири, неповнолітній ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , застосовуючи власну фізичну силу відчинили металопластикові двері балкону та незаконно проникли до приміщення квартири. У квартирі ОСОБА_6 напав на потерпілого                     ОСОБА_11 та для подолання можливого опору наніс йому один удар кулаком в обличчя, внаслідок чого останній впав на підлогу, після чого  продовжував наносити потерпілому удари по тулубу та обличчю, щоб він перестав кричати. Після чого неповнолітній ОСОБА_5 , діючи згідно чіткого розподілу ролей насильно утримував біля себе ОСОБА_11 , а в цей час ОСОБА_6 , діючи згідно попередньої домовленості, здійснював пошук та заволодіння товарно-матеріальними цінностями по квартирі. Водночас неповнолітній                     ОСОБА_5 , погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, продовжував вимагати від нього видати  їм                                 грошові кошти та для переконливості своїх злочинних намірів наніс                      ОСОБА_11 два удари руками в обличчя та 2 удари по тулубу. У результаті розбійного нападу потерпілому ОСОБА_11 було нанесено легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та матеріальної шкоди  на суму 380 гривень.
Кропивницький апеляційний суд 8 лютого 2021 року при перегляді скасував вказаний вирок в частині засудження ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за ч. 2               ст. 186 КК і закрив провадження в цій частині обвинувачення на підставі п. 3                  ч. 1 ст. 284 КПК через не встановлення достатніх доказів для доведення їхньої винуватості  в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області                             від 16 червня 2017 року, яким ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК,                  а ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 304 КК змінено в частині вирішення цивільного позову та стягнення процесуальних витрат.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 351, 84 грн процесуальних витрат, а також стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та                ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_7 330 грн матеріальної шкоди та 25 000 грн моральної шкоди і на користь потерпілої ОСОБА_8 25000 грн моральної шкоди, а у разі відсутності у неповнолітнього ОСОБА_5 коштів чи майна, на яке можливо звернути стягнення, стягнути вказані кошти з його законного представника ОСОБА_12 .
Виключено з мотивувальної частини вироку обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК - щире каяття.
В решті вирок залишено без зміни.
Судові рішення щодо засудженого ОСОБА_6 у касаційному порядку прокурором не оскаржуються. 
У касаційній скарзі прокурор просить на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), змінити вирок та ухвалу стосовно неповнолітнього засудженого ОСОБА_5 шляхом виключення посилання на застосування положень ч. 1 ст. 70 КК при призначенні покарання останньому. Аргументуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що апеляційний суд скасувавши вирок, яким ОСОБА_5 визнано винуватим                  у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК та засуджено до позбавлення волі строком на 6 років, і закривши кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, оскаржуваний вирок в частині призначення остаточного йому покарання відповідно до ч. 1 ст. 70 КК залишив без змін.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокора ОСОБА_4 та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, правильність кваліфікації його дій, а також справедливість призначеного засудженому покарання в касаційній скарзі не оскаржуються.
Як убачається з наданої до касаційної скарги копії вироку,  ОСОБА_5 був засуджений районним судом за ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 187 КК та за сукупністю злочинів йому було призначено покарання за правилами ст. 70 КК.
При перевірці вироку суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5                            у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, закрив провадження у цій частині обвинувачення, одночасно, визнавши його винним та призначивши покарання за ч. 3 ст. 187 КК, що автоматично виключає застосування ст. 70 КК.
Із наведеного вбачається, що апеляційним судом були дотримані вимоги статей 407, 408, 409, 419 КПК при призначені покарання засудженому і сумнівів щодо виконання вироку суду у цій частині немає.
Наведені судами в оскаржуваних судових рішеннях висновки є належним чином умотивованими та обґрунтованими. Зміст вказаних вироку та ухвали відповідає вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних судових рішень і вмотивованість їх висновків з питань неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, прокурор ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається. 
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора  та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 червня 2017 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду        від 8 лютого 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                  ОСОБА_3