П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 489/1053/21	
Головуючий в 1 інстанції: Кирильчук О.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шевчук О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції (далі – УПП в Миколаївській області), в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16.02.2021 року серії ДП 18 №338880, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.1 ст.122 КУпАП, адже вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 не порушував та діяв у відповідності до п.15.2 цих правил, який передбачає, що за відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху).
Окрім того, позивач наполягає на тому, що спірна постанова не містить відомості про прилад, яким фіксувалось порушення вимог правил дорожнього руху, а тому будь-яка інформація, яка буде надана в майбутньому з якогось приладу, не може бути належним доказом у даній справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що УПП в Миколаївській області не є юридичною особою і не є органом Національної поліції України, а є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, а тому вважав, що УПП в Миколаївській області не може відповідати перед даним позовом.
Враховуючи, що позов заявлено до неналежного відповідача, а також те, що відсутнє клопотання та висловлена згода позивача про заміну неналежної сторони, суд вирішив відмовити в позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись, зокрема, на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що відповідачем у даній справі має бути саме УПП в Миколаївській області з яким у трудових відносинах перебуває інспектор, який притягував до адміністративної відповідальності та який діє від УПП в Миколаївській області.
Тобто, апелянт наполягає на тому, що інспектор УПП в Миколаївській області здійснив публічно-владні управлінські функції не від Департаменту патрульної поліції чи Національної поліції України, а саме від підрозділу Департаменту патрульної поліції – УПП в Миколаївській області.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає про необґрунтованість її доводів та просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Обґрунтування відзиву зводиться до висновків суду першої інстанції.

У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Фактичні обставини справи.

Постановою поліцейської УПП в Миколаївській області Грушко О. С. від 16.02.2021 року серії ДП 18 №338880, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 255 грн. (а.с.6).
Відповідно до змісту вказаної постанови, підставою для накладення такого стягнення стало те, що 16.02.2021 року о 16:18 год., в м. Миколаєві, Центральний район, вул. Адміральська, 29 водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки MITSUBISHI OUTLANDER XL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку на перехресті вул. Соборна та вул. Адміральська, а також у місці, де відстань між суцільною розміткою 1.1 та транспортним засобом, що зупинився, менша 3 метрів, чим порушив вимоги п.15.9 «д», п.15.9 «ґ» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

По-перше, слід надати оцінку рішенню суду першої інстанції в розрізі доводів апеляційної скарги, які полягають у тому, що УПП в Миколаївській області є належним відповідачем у даній справі.

Проаналізувавши вказане, колегія суддів бажає зазначити таке.

Термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Положеннями ч. 1 та 2 ст. 222 КУпАП визначено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (зокрема, за частинами 1, 2 і 3 статті 140). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію».
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що національна поліція України (поліція) – це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію»).
За приписами ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.
Пунктами 8 та 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання, а також регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ч. 1 ст. 122 КУпАП інспектори відповідного орану поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме – від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та її структурних підрозділів.
Оскільки УПП в Миколаївській області є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції, при цьому саме посадова особа УПП в Миколаївській області розглядала справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає, що даний позов пред`явлено до належного відповідача.
Вказане повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду з приводу того, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення (постанова Верховного Суду від 26 грудня 2019 року по справі № 724/716/16-а).
Таким чином, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства під час ухвалення оскаржуваного судового рішення з підстав того, що позов заявлено до неналежного відповідача.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів виходить з такого.
Надаючи правову оцінку спірним обставинам справи, колегія суддів зазначає, що порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі – ПДР).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, -
тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За правилами п.15.9 ПДР зупинка забороняється:
ґ) на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга;
д) у місцях, де відстань між суцільною лінією розмітки, розділювальною смугою чи протилежним краєм проїзної частини і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м.

Частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:
-          дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;
-          транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);
-          технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);
-          розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;
-          відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Частиною 1 статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно частини 1,2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що вина водія у порушенні Правил дорожнього руху повинна доводитись суб`єктом владних повноважень певними доказами, серед яких показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, пояснення свідків тощо.
Водночас, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку.

Ознайомившись зі змістом оскаржуваної постанови, колегією суддів встановлено, що остання не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис правопорушення.
У цій постанові міститься лише номер ВЕ00246. За ствердженням суб`єкта владних повноважень, це номер технічного приладу, яким здійснено відеозапис правопорушення.
Однак, з даного номеру неможливо встановити, що це за прилад, яким здійснювалася фіксація правопорушення.
Крім того, колегія суддів ставить під сумнів, що даний номер має відношення до приладу, яким здійснювалася фіксація правопорушення, оскільки з відеозапису, який було переглянуто судом апеляційної інстанції, вбачається номер НОМЕР_2 .

Також слід зазначити, що, з наданого суб`єктом владних повноважень відеозапису, неможливо встановити порушення позивачем вимог п.15.9 «д», п.15.9 «ґ» ПДР, оскільки нагрудна камера поліцейського такого факту не фіксує.

Аналогічна правова позиція з приводу відсутності посилання в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис правопорушення, неодноразово наводилась Верховним Судом у постановах від 30.05.2018 року по справі № 337/3389/16-а та від 15.11.2018 року по справі № 524/7184/16-а.

У справі Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини, зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98).
Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.
У справі Надточій проти України (скарга № 7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).
Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційного Суду України дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. (п. 4.1)
Оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення та як наслідок неправомірність притягнення його до адміністративної відповідальності.
Враховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, а також порушив норми процесуального права, є всі підстави, відповідно до статті 317 КАС України, для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за подачу позову та апеляційної скарги сплатив судовий збір на загальну суму 2270 грн., що підтверджується відповідними квитанціями №0.0.2021817114.1 від 18.02.2021 року (а.с.1) та №0.0.2099665992.1 від 21.04.2021 року (а.с.52).
Однак, предметом даного спору є оскарження постанови про адміністративне правопорушення, а тому визначаючи розмір судового збору необхідно виходити з положень ч.5 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, яка передбачає, що у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, шляхом скасування спірної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення, сплачений позивачем судовий збір за подання позову та апеляційної скарги на загальну суму 1135 грн. (0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб – 454 грн. х 150% = 681 грн. + 454 грн. = 1135 грн.) належить стягнути з Департаменту патрульної поліції, оскільки суб`єкт владних повноважень – УПП в Миколаївській області, яке виступає відповідачем у справі, є його територіальним підрозділом.

Різниця сплаченої позивачем суми судового збору – 1135 грн. (2270 грн. – 1135 грн.) є переплатою.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі:
-          зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір в сумі 1135 грн. з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2021 року – скасувати.
Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення – нове рішення про задоволення позову.
Скасувати постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16.02.2021 року серії ДП 18 №338880, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Надмірно сплачений судовий збір в сумі 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. повернути з Державного бюджету України – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                             Л. В. Стас

суддя                                                             О. А. Шевчук