Ухвала
іменем України 
17 червня 2021 року
м. Київ
Справа № 139/937/20
Провадження № 51-2461 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 1 грудня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду 
від 16 лютого 2021 року,
в с т а н о в и в:
Вироком Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 1 грудня 2020 року,
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Ломачинці Сокирянського району Чернівецької області; жителя АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 лютого 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін. 
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_4 близько 23:00 год. 13 вересня 2020 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на території домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , а саме біля будинку, маючи раптово виниклий умисел на нанесення тілесних ушкоджень, в ході суперечки умисно наніс не менше двох ударів кулаком в область голови співмешканки ОСОБА_5 , внаслідок чого остання впала з кам`яних східців, що ведуть до веранди будинку, та в подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, під час того, як остання лежала на кам`яній площадці даного домоволодіння, підійшов та наніс ще не менше двох ударів кулаками по голові та тулубу останньої, після чого, взявши до рук держак від сокири наніс ще удари по тілу ОСОБА_5 , чим спричинив останній тілесні ушкодження, які в подальшому призвели до її смерті.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та пом`якшити йому покарання. Вважає, що, обираючи міру покарання, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що він повністю визнав себе винуватим, щиро розкаюється у вчиненому, активно сприяв слідству у розкритті злочину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, а тому вважає, що вказані обставини є тими, які пом`якшують покарання.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються. 
Засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, конкретизуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та (або) характеристику особи винного, згідно з КК України виступають самостійним чинником, який має значення для індивідуалізації покарання. 
Водночас, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином (ч. 2 ст. 121 КК України), особу обвинуваченого, який раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, по місцю проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.Обставинами, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнав вчинення злочину з особливою жорстокістю та у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_4 , наголосив на тому, що вчинення злочину з особливою жорстокістю передбачає вияв при вчиненні злочину безжалісності, безсердечності до потерпілого, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого та особи злочинця.
При цьому зазначив, що, як убачається з висновку експерта, смерть ОСОБА_5 безпосередньо настала від тяжкого шоку (шоковий індекс 0,8), який розвинувся внаслідок масивної травми м`яких тканин тулуба та кінцівок з відкритим переломом обох кісток лівого передпліччя у ліктьовому суглобі та закритим переломом кісток лівої стопи. Вказані травми, на думку суду першої інстанції, свідчать про особливу жорстокість вчиненого ОСОБА_4 злочину, а тому у його діях наявна зазначена вище обставина, що обтяжує відповідальність.
Таким чином, врахувавши всі обставини справи в їх сукупності, ставлення обвинуваченого ОСОБА_4 до вчиненого як такого, що розкаявся, думку потерпілої, яка просила суворо покарати обвинуваченого, а також враховуючи те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, з урахуванням наведеного, суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті, за якою кваліфіковано його діяння. 
Своєю чергою, апеляційний суд, враховуючи усі вищенаведені обставини та погодившись із таким рішенням місцевого суду, акцентував на тому, що судом першої інстанції правильно враховано, як обставину, що обтяжує покарання, –вчинення злочину з особливою жорстокістю, що передбачає вияв при вчиненні злочину безжалісності, безсердечності до потерпілої та свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого й особи обвинуваченого. Крім того, зважив на те, що матір померлої ОСОБА_5 просила суворо покарати ОСОБА_4 , оскільки дочка неодноразово скаржилася на побиття її обвинуваченим.
Також апеляційний суд зазначив, що посилання адвоката засудженого на наявність стійких соціальних зв`язків належними доказами не підтверджено та не може вплинути на призначене судом покарання, оскільки навіть можлива наявність таких зв`язків не зупинила обвинуваченого від вчинення ним тяжкого злочину, наслідком якого стала смерть потерпілої. 
При цьому наголосив, що враховуючи наведені обставини кримінального провадження, прохання адвоката про призначення його підзахисному мінімального строку покарання достатнім чином не обґрунтовано та не може бути задоволено.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, вчиненому засудженим, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості. 
Колегія суддів вважає, щозазначені у касаційній скарзі обставини, які на думку засудженого мають пом`якшити йому покарання, правильно були враховані судами, покарання призначено в межах санкції,передбаченої ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому судами не порушено передбачених КК України загальних засад призначення покарання. А тому його доводи щодо необхідності призначення йому більш м`якого покарання, є неспроможними. 
Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо засудженого ОСОБА_4 відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 1 грудня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 лютого 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                            ОСОБА_3