ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 р.	Справа № 520/2241/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2020, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., м.Харків, повний текст складено 01.12.20 року по справі № 520/2241/2020
          за позовом        Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-виробнича комерційна фірма "Технікабуд"  
          до        Головного управління ДПС у Харківській області                
          про скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-виробнича комерційна фірма "Технікабуд", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Харківській області, в якій просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області №00000131421 від 02.04.2019 року та № 00000141421 від 02.04.2019 року в частині зменшення від`ємного значення з ПДВ на 877406,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-виробнича комерційна фірма "Технікабуд" задоволено в повному обсязі. Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області №00000131421 від 02.04.2019 року та № 00000141421 від 02.04.2019 року в частині зменшення від`ємного значення з ПДВ на 877406,00 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області   на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-виробнича комерційна фірма "Технікабуд"  судовий збір у розмірі 14989,11 грн.
ГУ ДПС у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає рішення суду таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи. Посилаючись на підстави та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 , прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Головним управлінням ДПС у Харківській області подано до суду клопотання про заміну сторони відповідача  по справі, в якому просило замінити відповідача - Головне управління ДПС у Харківській області на його правонаступника Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
 Відповідно до ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Постановою Кабінету   Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, до якого, у тому числі, включено Головне управління ДПС у Харківській області.
Згідно з абз.4 п.3 вказаної постанови   Державна податкова служба повинна забезпечити утворення територіальних органів Державної податкової служби відповідно до статті 21-1 Закону України “Про центральні органи виконавчої влади”.
Абзацом 3 п.2   постанови Кабінету Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.
Згідно з абз.4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.
Наказом ДПС України від 30.09.2020 року   №529 утворено як відокремлені підрозділи ДПС України територіальні органи   за переліком згідно з додатком, до якого, зокрема, включено Головне управління ДПС у Харківській області.
14.12.2020 року було проведено   державну реєстрацію створення Головного   управління ДПС у Харківській області   як відокремленого підрозділу юридичної особи-ДПС України, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за №1000741030008085321.
Згідно з наказом   ДПС України від 24.12.2020 року №755 розпочато з 01.01.2021 здійснення   територіальними органами ДПС України, утвореними як її відокремлені підрозділи, повноважень і   функцій територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893.     
Таким чином, повноваження і   функції територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 передано територіальними органами ДПС України, утвореним як її відокремлені підрозділи, зокрема, Головному управлінню ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне клопотання про заміну відповідача у справі задовольнити, замінити Головне управління ДПС у Харківській області на суб`єкта владних повноважень, який представляє інтереси органів ДПС України  - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код в ЄДРПОУ ВП: 43983495), як правонаступника.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що фахівцями Головного управління Держаної фіскальної служби у   Харківській області була проведена позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-виробнича комерційна фірма "Технікабуд" (далі – ТОВ «БВКФ «Технікабуд»), (код ЄДРПОУ 37191980) з питань дотримання вимог податкового законодавства України щодо визначення сум податкового кредиту, що містяться у податкових деклараціях з ПДВ по взаємовідносинах з ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» (податковий номер 40468847) за серпень-вересень 2016 року, ТОВ «БЛІС КОМПАНІ» (податковий номер 41322691) за серпень 2017 року, ТОВ «ОБСИДІАН КОМПАНІ» (податковий номер 41150222) за вересень 2017 року, ТОВ «ФІРМА «СОЛАРА» (податковий номер 41356144) за жовтень 2017 року, ТОВ «АБРАКС» (податковий номер 41323281) за січень-лютий 2018 року, ТОВ «ДАБЕРТІ» (податковий номер 41012834) за квітень 2018 року, а також даних щодо подальшої реалізації та/або використання у власній господарській діяльності придбаних товарів (робіт, послуг), за результатами якої, 12.03.2019 року, складений акт за №757/20-40-14-21-08/37191980 (т.1 а.с.12-89), де були зафіксовані порушення вимог податкового законодавства, а саме:
- вимог абз. «а» п. 198.1, абзаців першого і другого п.198.3, п.198.6, ст..198, п.200.1.,  п. 200.2, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами і доповненнями), що призвело до завищення податкового кредиту всього у сумі 985854,70 грн., в тому числі за серпень 2016 року у сумі 4 047.96 грн., за вересень 2016 року у сумі 467 985.74 грн., за серпень 2017 року у сумі 79 166,65 грн., за вересень 2017 року у сумі 6374,02 грн., за жовтень 2017 року у сумі 22908.78 грн., за січень 2018 року у сумі 243883.77 грн., за лютий 2018 року у сумі 118219,88 грн., за квітень 2018 року у сумі 43267,90 грн.
В результаті чого встановлено  заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України, всього у сумі 79167 грн., в тому числі за серпень 2017 року у сумі 79167 грн.; завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду всього у сумі 906 689 грн., в тому числі за серпень 2016 року у сумі 4 048 грн., за вересень 2016 року у сумі 467 986 грн., за вересень 2017 року у сумі 6 374 грн., за жовтень 2017 року у сумі 22 909 грн., за січень 2018 року у сумі 243 884 грн., за лютий 2018 року у сумі 118 220 грн., за квітень 2018 року у сумі 43 268 грн.
Крім того, в акті зазначено, що в порушення п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ, зі змінами та доповненнями вбачається накладання штрафу в розмірі 510 гривень.
Підставою для зазначених вище висновків слугувало те , що  перевіркою ТОВ «БВКФ «Технікабуд» (податковий номер 37191980) не підтверджено реальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками, а саме за звітний період декларування ПДВ: серпень 2016 року на суму ПДВ 4 047,96 грн., вересень 2016 року на суму ПДВ 467 985,74 грн., по взаємовідносинам з ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» (податковий номер 40468847); серпень 2017 року на суму ПДВ 79 166,65 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «БЛІС КОМПАН» (податковий номер 41322691);  вересень 2017 року на суму ПДВ 6374,02 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «ОБСИДІАН КОМПАНІ» (податковий номер 41150222); жовтень 2017 року на суму ПДВ 22 908,78 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «ФІРМА «СОЛАРА» (податковий номер 41356144); січень 2018 року на суму ПДВ 243 883,77 грн., лютий 2018 року на суму ПДВ 118 219,88 грн., по взаємовідносинам з ТОВ «АБРАКС» (податковий номер 41323281); квітень 2018 року на суму ПДВ 43 267,90 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «ДАБЕРТІ» (податковий номер 41012834).
Згідно висновків акту перевірки контролюючим органом встановлено порушення за операціями з наступними контрагентами: ТОВ «Рошфор Альянс» (472034,00 грн. ПДВ). ТОВ «Бліс Компаній (79167,00 грн. ПДВ), ТОВ «Обсидіан Компаній (6374,00 грн. ПДВ), ТОВ «Фірма «Солара» (22909.00 грн. ПДВ), ТОВ «Абракс» (362104,00 грн. ПДВ) та ТОВ «Даберті» (43268,00 грн.).
02.04.2019 року ГУ ДФС у Харківській області, згідно постанови КМУ № 537 від 19.06.2019 року реорганізовано шляхом приєднання до ГУ ДПС у Харківській області, яке стало його правонаступником.
На підставі акту про результати документальної позапланової виїзної перевірки № 757/20-40-4-21-08/37191980 від 12.03.2019 року прийняті податкові повідомлення-рішення № 00000131421 02.04.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 97958,75 грн., з яких податок - 79167,00 грн., штрафна санкція - 19791,75 грн.,  та № 00000141421 від 02.04.2019 року, яким зменшено суму від`ємного значення з ПДВ на 906689,00 грн.
Позивач не погодившись з податковим повідомленням-рішенням  № 00000131421 від 02.04.2019 року в повному обсязі та з податковим повідомленням-рішенням № 00000141421 від 02.04.2019 року в частині 877406,00 грн. (без врахування взаємовідносин з контрагентами ТОВ «ОБСИДІАН КОМПАНІ» (податковий номер 41150222), ТОВ «ФІРМА «СОЛАРА» (податковий номер 41356144)), звернувся до суду із вказаною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що порушення, викладені в акті перевірки, є необґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову , виходячи з наступного.
Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.
Відповідно до положень пп. 14.1.36 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Так, відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1. статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку (п. 22.1 ст. 22 ПК України).
Згідно з підпунктами "а", "б" пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України та постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Приписами п. 187.1 ст.187 Податкового Кодексу України встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб`єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.
Відповідно до п. 198.1 ст.198 Податкового Кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Водночас згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п. 198.6 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 ПКУ.
Відповідно до п. 201.10 ПКУ при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг і платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Якщо надіслані податкові накладні/розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених п. 201.1 та/або п. 192.1 ПКУ, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування відповідно до п. 201.16 ПКУ, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.
Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Верховним Судом у постанові від 20 червня 2018 року у справі №819/1383/17 викладено висновок про те, що відсутність квитанцій про неприйняття податкових накладних свідчать про наявність у позивача підстав для формування сум податкового кредиту за такими податковими накладними.
Тобто, при реєстрації податкової накладної контролюючий орган здійснює масштабну перевірку. Якщо контролюючий орган в ході перевірки не знаходить порушень і податкова накладна не відповідає критеріям оцінки ступеня ризиків господарської операції та оцінки ступеня ризиків платника податків, серед яких є і перевірка номенклатури товарів, в такому випадку податкова накладна приймається до реєстрації та реєструється, а платнику податків надсилається засобами електронного зв`язку підтвердження про реєстрацію - квитанція. Платник податків, якому надіслано Квитанцію, як підтвердження реєстрації податкової накладної, фактично пройшов перевірку законності формування податкового зобов`язання ним, як продавцем, та законність формування податкового кредиту його контрагентом- покупцем, який зазначений у зареєстрованій податковій накладній, а отже, неможливо припускати, що має місце незаконність дій або підміна номенклатури у платника податків, якого контролюючий орган вже перевірив та підтвердив законність цієї дії.
Положеннями п. 200.1. ст.200 Податкового Кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Згідно вимог п.200.2. ст.200 вказаного Кодексу при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Пунктом 201.10 ст.201 ПК України визначено, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
З огляду на викладені положення, для отримання права сформувати податковий кредит із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, послуг чи основних фондів із метою використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, а не саме лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на поточних рахунках платників податку.
У відповідності до пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ – документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий  стан  та  результати  діяльності підприємства.
Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про   фінансове становище, результати  діяльності  та  рух грошових  коштів підприємства. 
Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Статтею 9 Закону України № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов`язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 9 Закону України № 996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.
Відповідно до вимог п. 2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Верховний Суд неодноразово (зокрема, у постановах від 19.04.2019 у справі №803/236/15-а, від 21.10.2019 у справі №0540/7843/18-а, від 09.10.2020 у справі №826/11085/18) зазначав, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податків, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.
З матеріалів справи вбачається , що  між ТОВ «БВКФ «Технікабуд» (покупець) та ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» (постачальник) (податковий номер 40468847) укладено договір поставки товару №1/29 від 29.07.2016 року (т.1 а.с.90).
В порядку та на умовах, визначених цим договором постачальник зобов`язується передавати (поставляти), а покупець приймати та оплачувати будівельні матеріали згідно видаткової накладної, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у накладних, які є підставою для сплати матеріалів (товар).
Ціна одиниці виміру товару та загальна вартість кожної партії товару визначаються сторонами в накладних до даного договору, які є його невід`ємною частиною.
Ціна товару, зазначена в накладних, може змінюватися лише за взаємною згодою сторін шляхом підписання накладних сторонами в новій редакції і буде застосовуватися до тих поставок товару, які будуть здійснюватися постачальником після підписання сторонами відповідної накладної в новій редакції.
Загальна вартість договору не обмежена і визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару а всіма накладними до даного договору.
В документах на оплату товару визначається постачальником, зокрема, асортимент товару, кількість, загальна вартість.
Розрахунки за кожну партію товару здійснюються в безготівковому та готівковому порядку до 3-х банківських днів з дати фактичного отримання покупцем товару на підставі відповідної достовірно погодженої накладної, якщо інше не передбачено заявками до даного договору.
Оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому Договорі або сплатою готівкою.
Розрахунок по договору може бути проведений у не грошовому виражені - наступним чином - бартером, згідно зі ст. 293 ГК України та ст. 715 ЦК України, ст. 177 п.1 Податковий кодекс України.
Партією товару вважається обсяг товару, погоджений сторонами в одній накладній на одну дату поставки та в один пункт призначення, якщо інше не вказано в самій накладній.
Поставка товару здійснюється постачальником окремими партіями автомобільним чи іншим транспортом по реквізитам покупця, якщо інше не вказано в накладних та заявах на поставку кожної партії товару. За домовленістю сторін, поставка товару може здійснюватись транспортом покупця (вказується в товарно-транспортних накладних).
Постачальник гарантує, що якість товару відповідає вимогам державних стандартів або технічних умовах, що діють на території України та підтверджується сертифікатом (паспортом) відповідності (якості).
Підтвердженням належної якості товару, який поставляється за даним договором, є сертифікат якості, виданий підприємством-виготовлювачем товару.
У разі потреби представник покупця (вантажоодержувача), уповноважений довіреністю на отримання від постачальника товару. Передає оригінал своєї довіреності, яка надає йому право отримувати товар від постачальника при наступній поставці.
На підтвердження реальності здійснення господарських відносин за вищевказаним договором, до суду надано: видаткові накладні, рахунки-фактури по взаємовідносинах з ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» за серпень 2016 р. (т.1 а.с.95, 98).
Транспортування товару від ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» на адресу ТОВ «БВКФ «Технікабуд» оформлено товарно-транспортною накладною (т.1 а.с.96).
Відповідно до податкової накладної від 01.08.2016 №2, видаткової накладної від 01.08.2016 №0801/02, рахунку-фактури від 01.08.2016 №0801/02 ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» поставив на адресу ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» будівельні матеріали.
Суму ПДВ за серпень 2016 р. 4047,96 грн. за податковою накладною №2 від 01.08.2016 (дата реєстрації в ЄРПН 05.08.2016) позивачем включено до складу податкового кредиту до декларації з ПДВ за звітний період декларування серпень 2016 року (додаток 5 податкової декларації з ПДВ).
Також, ТОВ «БВКФ ««Технікабуд», в особі директора ОСОБА_1 , що діє на підставі статуту, (замовник), з однієї сторони, та ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС»  «підрядник», в особі директора ОСОБА_2 , що діє на підставі статуту, (підрядник), з другої сторони, укладено договір підряду №1/09-КР від 01.09.2016 року, предмет якого є послуги з ремонту об`єктів в Харківській області та в місті Харкові згідно реєстру  (т.1 а.с.99).
Згідно умов вказаного договору - склад та види послуг з поточного ремонту житлового фонду відображаються у договірній ціні. Ціна цього договору становить: 2807 914 грн. 59 коп. (два мільйони вісімсот сім тисяч дев`ятсот чотирнадцять грн. 59 коп.), у тому числі: ПДВ 20% - 467 985 грн. 77 коп.
Як вбачається з умов вказаного договору - ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.
Розрахунки проводяться шляхом перерахування замовником грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника після підписання акту виконаних робіт по формі КБ-2в та КБ-3.
Рахунок по договору може бути проведений наступним чином - бартером, згідно зі ст. 293 ГК України та ст. 715 ЦК України, ст. 177 п.1 Податкового кодексу України, кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність, повне господарське відання чи оперативне управління певний товар в обмін на інший товар.
Замовник залишає собі генпідрядну винагороду в розмірі 2,5% від загальної вартості робіт. Строк надання послуг: до 31 грудня 2016 р.
Згідно наданих актів прийому-передачі будівельних матеріалів ТОВ «БВКФ «Технікабуд» передав матеріали на виконання робіт ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» на загальну вартість без ПДВ 2 136 571,93 грн., крім того ПДВ 427 314.39 грн.
Також, до суду надано довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма МКБ-3), акти приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2В), відомості ресурсів до актів прийняття по взаємовідносинах з ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» за вересень 2016 р., реєстр податкових накладних та актів приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2В) по операціях з ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» за вересень 2016 р. (т.1а.с.102-233).
Згідно наданих до перевірки актів приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2В) загальна вартість становить ПДВ - 2 188 169,98 грн., тобто сума більша на 51 598,05 грн. ніж зазначено в актах прийому-передачі будівельних матеріалів від 01.09.2016 року, а саме 2 136 571,93 грн.
Судом встановлено, що з пояснень представника ТОВ «БВКФ «Технікабуд» вбачається, що невідповідність сум матеріальних ресурсів, що постачає замовник підряднику пов`язана з тим, що в актах приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма №КБ-2В) включено вартість матеріалів, які було надано субпідряднику ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС», без додаткового складання актів прийому-передачі будівельних матеріалів на загальну суму 51 598,05 грн. в рахунок підтвердження факту передачі матеріалів на виконання робіт.
Позивачем - ТОВ «БВКФ «Технікабуд» включено до складу податкового кредиту за вересень 2016 р. суму ПДВ у розмірі 467985,74 грн. за податковими накладними, виписаними ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС». 
На підтвердження факту оплати за вищевказаними договорами з ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» позивачем надано до суду платіжні доручення (т.3 а.с.46-50).
Як вбачається з бухгалтер сої довідки №1 від 16.11.2020 року (т.4 а.с.123) з контрагентом ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС» заборгованість відсутня (списано кредиторську заборгованість в сумі 1794089,44 грн. по розрахункам в дохід підприємства ТОВ «БВКФ «Технікабуд» за 2016-2017 роки).
ТОВ «Рошфор Альянс» залучалось позивачем в якості субпідрядної організації по ряду обієктів за договором № 1/09КР від 01.09.2016 року: -          капітальний ремонт неслужбових приміщень (ремонт 3-го поверху, столової та віконних укосів) будівлі по АДРЕСА_1 : акти КБ-2в від 19.09.2016 року; замовник Департамент освіти ХМР за договором № Т-14Ш від 25.03.2016 року; -          капітальний ремонт неслужбових приміщень (заміна вікон) будівлі по АДРЕСА_1 ; акт КБ-2в від 21.09.2016 року; замовник КЗ «Школа-інтернат № 14» за договором № Т-77 від 12.04.2016 року; - капітальний ремонт житлового будинку по АДРЕСА_2 ; акт КБ- 2в від 04.10.2016 року; замовник Департамент житлового господарства ХМР за договором № 86/16 від 1 1.04.2016 року; - капітальний ремонт неслужбових приміщень будівлі по АДРЕСА_3 ; акти КБ-2в від 19.09.2016 року та 23.09.2016 року; замовник Департамент освіти ХМР за договором №Т-96С від 25.03.2016 року; - капітальний ремонт неслужбових приміщень (туалетні кімнати) будівлі по АДРЕСА_4 ; акти КБ-2в від 22.09.2016 року; замовник Департамент освіти ХМР за договором № Т-96Ш від 25.03.2016 року: - ремонт покрівлі ЦДМ: акти КБ-2в від 06.09.2016 року та 21.09.2016 року: замовник ПРАХ «Вовчанський ОЕЗ» за договором № Т-030816 від 03.08.2016 року; -          благоустрій території; акти КБ-2в від 21.09.2016 року та 27.09.2016 року; замовник ПРАТ «Вовчанський ОЕЗ» за договором № Т-080816 від 08.08.2016 року; -          капітальний ремонт житлового будинку по АДРЕСА_5 ; акт КБ-2в від 30.09.2016 року; замовник Департамент житлового господарства ХМР за договором № Д-37/16 від 18.03.2016 року; - поточний ремонт житлового будинку по АДРЕСА_6 ; акт КБ-2в від 28.09.2016 року; замовник Департамент житлового господарства ХМР за договором № ТР4-410/16 від 27.07.2016 року; -          капітальний ремонт Гімназійної набережної; акт КБ-2в від 28.09.2016 року: замовник Департамент комунального господарства ХМР за договором № Т-674 від 26.09.2016 року; - роботи з закриття контурів по об`єктах; акт КБ-2в від 22.09.2016 року; замовник КП «Жилкомсервіс» за договором № 10-ВТ/16 від 13.06.2016 року.  Рух вказаних активів відображений по регістрах бухгалтерського обліку по рахункам Д-т 23 К-т 63, Д-т 791 К-т 903. Д-т 361 К-т 703. Д-т 311К-т 361.
Також, судом встановлено, що в 2017 році позивач на замовлення СКП ХМР «Харківзеленбуд» здійснював постачання п`ятьох залізобетонних понтонів для їх влаштування по річках Лопань і Харків у м. Харкові.
Так, між ТОВ «БВКФ «Технікабуд» (замовник), з одного боку, та ТОВ «Бліс Компані» (перевізник) - укладено договір про перевезення вантажів територією України № 28/07 від 28.07.2017 року, згідно з яким перевізник зобов`язується доставляти (перевозити) автомобільним транспортом довірений йому замовником (відправником) вантаж з пункту (місця) відправлення до пункту (місця) призначення і видавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачеві вантажу), а замовник (відправник) зобов`язується сплачувати за перевезення вантажу плату. (т.1 а.с.249).
Вантажем за даним договором є понтон залізобетонний в кількості 5 шт.
Адресою відвантаження за даним договором є: Івано-Франківська обл., Коломийський р-н, с. Спас, вул. Шипунянка буд. 88. 
Адресою розвантаження за даним договором є: м. Харків, Нетеченська набережна, Мар`янський міст.
Перевезення вантажів (кожної окремої партії) оформлюється товарно-транспортною накладною. Товарно-транспортна накладна підтверджує факт здійснення перевезення вантажу, якщо вона підписана повноважними представниками вантажовідправника вантажоотримувача (замовника) та перевізника (водій).
Про надання послуг сторонами складається акт приймання-передачі наданих послуг. Акт приймання-передачі наданих послуг оформлюється протягом 7-ми календарних днів з дати товарно-транспортної накладної. 
В одному акті приймання-передачі наданих послуг може бути зведено декілька товарно-транспортних накладних.
Відповідно до податкових накладних від 16.08.2017 №58, №61, №62, №63, №64 ТОВ «БЛІС КОМПАНІ» надано у серпні 2017 року на адресу ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» послуги перевезення вантажу на загальну вартість 475 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 79 166.65 грн.
На підтвердження реальності здійснення господарських операцій суду надано акти здачі-прийняття робіт по взаємовідносинах з ТОВ «БЛІС КОМПАНІ» за серпень 2017 р., товарно-транспортні накладні, які засвідчують факт виконання послут перевезення вантажу ТОВ «БЛІС КОМПАНІ». (т.1 а.с.234-248).
Зазначені товарно-транспортні накладні підписано та скріплено печатками, з однієї сторони вантажовідправником - директором ТОВ «ЕП-767» ОСОБА_3 , з іншої сторони вантажоодержувачем - директором ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» ОСОБА_1 . 
На підтвердження реальності, наявності ТМЦ, які були перевезені ТОВ «Бліс Компані», позивачем надано договір №14 від 09.08.2017 року з ТОВ «ЕП-767» - продавець, а ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» - покупець понтонів залізобетонних, а також інших первинних документів до вказаного договору (т.4 а.с.133-155).
Факт оплати господарських правовідносин з ТОВ «БЛІС КОМПАНІ» відповідачем не оспорюється, та у акті перевірки зазначено, що на момент проведення перевірки кредиторська заборгованість перед ТОВ «БЛІС КОМПАНІ» відсутня (за рахунок визнання доходу від повного списання заборгованості), що також підтверджується бухгалтерською довідкою №1 від 16.11.2020 року.
ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» відображено у бухгалтерському обліку господарські операції по взаємовідносинах з ТОВ «БЛІС КОМПАНІ» за серпень 2017 р., оформлені відповідними первинними документами.
Всього суму ПДВ за серпень 2017 р. 79166,65 грн. за податковими накладними, виписаними ТОВ «БЛІС КОМПАНІ» від 16.08.2017 (дата реєстрації в ЄРПН 07.09.2017), включено ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» до складу податкового кредиту до декларації з ПДВ за звітний період декларування серпень 2017 року (додаток 5 податкової декларації з ПДВ).
Також, судом встановлено, що за договором № 660 від 16.08.2017 року позивач виконував як генеральний підрядник капітальний ремонт меморіалу «Слава» у м. Харкові, замовнику - Департаменту комунального господарства ХМР - роботи були здані за актами КБ-2ав, рух активів відображений по регістрах бухгалтерського обліку по рахункам Д-т 23 К-т 201, Д-т 903 К-т 23, Д-т 791 К-т 903. Д-т 361 К-т 703. Д-т 311 К-т 361. 
Так, між ТОВ «Будівельно-виробнича комерційна фірма «ТЕХНІКАБУД», як покупець, в особі директора ОСОБА_1 , що діє на підставі статуту, з одного боку, та ТОВ «АБРАКС», як постачальник, в особі директора ОСОБА_4 що діє на підставі статуту - з другого боку, укладено дговір поставки 2/01-18 від 02.01.2018 року м. Харків. (т.2 а.с.1)
Згідно умов вказаного договору постачальник зобов`язується передавати у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати будівельні матеріали, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у накладних, які є підставою для сплати матеріалів (товар).
Накладні підписуються сторонами та скріплюються печатками сторін у порядку, згідно п.п.4.1,-4.7. договору. Ціна одиниці виміру товару та загальна вартість кожної партії товару визначається сторонами в накладних до даного договору, які є його невід`ємною частиною. 
Ціна товару, зазначена в накладних, може змінюватися лише за взаємною згодою сторін шляхом підписання накладних сторонами в новій редакції і буде застосовуватися до тих поставок товару, які будуть здійснюватися постачальником після підписання сторонами відповідної накладної в новій редакції.
Загальна вартість договору не обмежена і визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару за всіма накладними до даного договору.
На підставі погоджених сторонами накладних, а також на підставі інших документів згідно п.3.3 договору, продавець формує для покупця документи (заявку чи накладну) на оплату для кожної окремої поставки товару. В документах на оплату товару зазначається постачальником, зокрема, асортимент товару, кількість, загальна вартість. Розрахунки за кожну партію здійснюються в безготівковому та готівковому порядку до 3-х банківських днів з дати фактичного отримання покупцем товару на підставі відповідної двосторонньої погодженої накладної, якщо інше не передбачено заявками до даного договору. Оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому договорі або сплатою готівкою. Розрахунок за фактично одержану партію товару здійснюється покупцем на підставі належним чином оформлених (видаткових) накладних, рахунків-фактур, заявок постачальника.
Поставка товару здійснюється на підставі замовлень (накладних) покупця, погоджених з постачальником, викладених в письмовому вигляді та переданих факсом (з обов`язковим надсиланням оригіналів) або особисто. Покупець направляє постачальнику факсимільним зв`язком підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою покупця накладну на поставку товару, в якій вказується вид, марка, асортимент, кількість, ціна, строки та умови поставки (EXW або СРТ із зазначенням пункту приймання-передачі, тощо), строки та порядок розрахунків згідно проведених переговорів сторін. 
Судом встановлено, що відповідно до податкових та видаткових накладних, виписаних у січні 2018 року ТОВ «АБРАКС» постачав у січні 2018 року на адресу ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» будівельні матеріали на загальну вартість 1463 302.52 грн. у т.ч. ПДВ 243 883.77 грн.
Відповідно до податкових та видаткових накладних, виписаних у лютому 2018 року, ТОВ «АБРАКС» постачав на адресу ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» будівельні матеріали на загальну вартість 709 319,29 грн., у т.ч. ПДВ 118 219,88 грн.
Суду також, надано видаткові накладні по взаємовідносинах з ТОВ «АБРАКС»» за січень, лютий 2018 р. (т.2 а.с.6-114), що підтверджують факт наявності товару.
Факт транспортування товару від ТОВ «АБРАКС» на адресу ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» підтверджується товарно-транспортними накладними, що містяться в матеріалах справи.
Тобто, суду надано належним чином оформлені первині документи на підтвердження господарських операцій між позивачем та ТОВ «АБРАКС» (т.2 а.с.1 -114).
Щодо оплати ТМЦ, суд зазначає, що згідно довідки №1 від 16.11.2020 року, позивач зазначив, що заборгованість перед ТОВ «АБРАКС» становить 2172621,81 грн., проте строк позовної давності не сплинув.
Позивачем задекларовано суму ПДВ за січень 2018 р. - 243 883,77 грн. та за лютий 2018 р. - 118 219,88 грн. за податковими накладними, виписаними та зареєстрованими ТОВ «АБРАКС» (т.2 а.с.212-248),  та включено до складу податкового кредиту до декларацій з ПДВ за звітні періоди декларування січень, лютий 2018 відповідно (додаток 5 податкової декларації з ПДВ).
Також, судом встановлено, що між ТОВ «ДАБЕРТІ» , як постачальником та ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД», як покупцем, укладено договір поставки товару №П020418-1 від 02.04.2018 року (т.2 а.с.124).
Як вбачається з умов вказаного договору - постачальник зобов`язується передавати у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати товари згідно видаткової накладної, в яких вказується загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість.
Ціна одиниці виміру товару та загальна вартість кожної партії товару визначається сторонами в накладних до даного договору, які є його невід`ємною частиною.
На підставі погоджених сторонам накладних, а також на підставі інших документів згідно договору, продавець формує для покупця документи (заяву чи накладну) на оплату для кожної конкретної поставки товару. 
Оплата за товар здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений цьому договорі.
Розрахунок за фактично одержану партію товару здійснюється покупцем на підставі належним чином оформлених (видаткових) накладних, рахунків-фактур. Поставка товару здійснюється транспортом постачальника або покупця за домовленістю сторін. Партією товару вважається обсяг, погоджений сторонами в одній накладній на одну дату поставки та в один пункт призначення, якщо інше не вказано в самій накладній.
На підтвердження реальності здійснення господарських операцій за вказаним договором суду надано видаткові накладні по взаємовідносинах з ТОВ «ДАБЕРТІ» за квітень 2018 р. (т.2 а.с.115; 118; 121).
Транспортування товару від ТОВ «ДАБЕРТІ» на адресу ТОВ «БВКФ «ТЕХНІКАБУД» оформлено наступними товарно-транспортними накладними (т.2 а.с.116, 119, 122).
Також, позивачем надано карту рахунку 631 (т.2 а.с.127).
Факт часткової оплати товару підтверджується платіжними дорученнями (т.2 а.с.41-43).
Згідно довідки №1 від 16.11.2020 року у позивача наявна заборгованість перед ТОВ «ДАБЕРТІ» у розмірі 99595,32 грн.
Позивачем суму ПДВ за квітень 2018 р. - 43267,90 грн. за податковими накладними, виписаними ТОВ «ДАБЕРТІ» від 05.04.2018 (дата реєстрації в ЄРПН 25.04.2018), включено до складу податкового кредиту до декларацій з ПДВ за звітний період декларування квітень 2018 (додаток 5 податкової декларації з ПДВ).
Також, позивачем надано до суду копії договорів, актів приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в, довідок про вартість робіт КБ-3 з замовниками, як підтвердження господарської діяльності позивача, в подальшому з використанням тих операцій, які були укладені, зокрема, з ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС».
Крім того, суду були надані копії актів генпідрядних послуг (складання ПКД, перевірка строків та якості робіт, здача робіт) позивача з ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС», ТОВ «БЛІС КОМПАНІ», ТОВ «АБРАКС» та ТОВ «ДАБЕРТІ», таблиці щодо співставлення придбаних товарів/послуг від ТОВ «РОШФОР АЛЬЯНС», ТОВ «БЛІС КОМПАНІ», ТОВ «АБРАКС» та ТОВ «ДАБЕРТІ» з їх використанням за договорами з замовниками.
Вказані первинні документи підтверджують подальше використання у своїй господарській діяльності придбаних позивачем ТМЦ/послуг, реальність здійснення операцій за вищевказаними контрагентами.
Водночас, в ході розгляду справи сторонами не заперечувалось, що податкові накладні зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, контрагентами задекларовано податкові зобов`язання.
Вирішуючи справи із застосуванням наведених правових норм, Верховний Суд у постановах від 27 лютого 2020 року (справи № 813/7081/14, № 814/120/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 813/4079/15), від 10 вересня 2019 року (справа №814/2412/17) визнав, що наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами.
Реальність здійснення позивачем господарських операцій з його контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи та належним чином дослідженими судом першої інстанцій первинними документами.
На час укладення договорів контрагенти позивача були зареєстрованими як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, мали індивідуальні податкові номери, що підтверджується Свідоцтвами про реєстрацію платника податку на додану вартість, отже, вони мали право видавати позивачу вищезазначені належним чином оформлені податкові накладні, які є підставою для формування позивачем податкового кредиту.
Суд зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними (постанови Верховного суду від 10 вересня 2018 року справа № 826/8016/13-а,адміністративне провадження № К/9901/4058/18, від 10 вересня 2018 року справа № 826/25442/15, адміністративне провадження № К/9901/24925/18, від 11 вересня 2018 року у справі № 810/2677/17, адміністративне провадження № К/9901/47242/18 та ін.).
Тобто, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.
Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду №808/3412/16 від 29.03.2019 року.
Отже, допущені контрагентом порушення вимог законодавства при творенні підприємства та веденні господарської діяльності можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право позивача на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість та до складу бюджетного відшкодування сплаченого у попередніх періодах постачальнику податку на додану вартість.
Надані до перевірки первинні документи, що підтверджують господарські операції між товариствами, згідно даних акту перевірки, не мають таких дефектів, що свідчили б про нереальність таких операцій. Складені та зареєстровані податкові накладні відповідають вимогам законодавства.
Висновки Акту перевірки в цілому базуються на результатах аналізу податкової звітності контрагентів позивача ,  наявність податкової та узагальненої податкової інформації відносно контрагентів, податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних (АІС «Єдиний реєстр податкових накладних» (Архів податкової звітності).
Колегія суддів зазначає, що така інформація не може слугувати   підтвердженням нереальності господарської операції, оскільки така інформація містить лише загальну оцінку господарської діяльності контрагентів позивача та їх постачальників (покупців), без оцінки їх спільної діяльності, зокрема, щодо реальності здійснення досліджуваних господарських операцій.
При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними .
Аналогічний правовий висновок містяться в постановах Верховного суду від 27 травня 2021 року у справі № 820/6980/14 та від 12.03.2019 у справі № 804/9057/13-а.
Принцип індивідуальної податкової відповідальності - один з принципів, на яких базується чинне   податкове законодавство України.
Так, відповідно до статті 47 Податкового кодексу України складання податкової звітності покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.
Також, суд зазначає, що, у відповідності до ст. 61 Конституції України   юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що свідчить про те, що, у разі коли контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо неплатника, а не інших осіб, у т.ч. його контрагентів. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених ним у ціні товару (послуг) відповідних сум до складу податкового кредиту з ПДВ, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.
Разом з тим, податкова інформація не є самостійною та достатньою підставою для висновку про нездійснення господарських операцій платників податків та про порушення саме позивачем податкового законодавства.
В той же час, відсутність за податковою інформацією у контрагента позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні фонди та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним в постановах від 06.02.2018 року у справі № 804/4940/14, від 11 вересня 2018 року у справі №804/4787/16.
Отже, суд не може покласти в основу судового рішення документи та обґрунтування контролюючого органу щодо обставин нереальності господарських операцій, оскільки такі ґрунтуються виключно на припущеннях і у своїй сукупності не можуть беззаперечно підтверджувати такі обставини.
Процес аналізу інформаційних баз даних ДФС України та ЄРПН є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов`язань й податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.
Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання і аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджується податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.
У свою чергу, програмне забезпечення (інформаційні бази контролюючого органу) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься.
Аналогічний правовий висновок містяться в постанові Верховного суду від 27 травня 2021 року у справі № 808/3513/16.
В силу закону отримання податковим органом податкової інформації, акту перевірки, довідки зустрічної звірки або акту про неможливість проведення зустрічної звірки, в котрих викладені висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов`язку щодо встановлення та доведення факту вчинення конкретним платником податків порушення  закону.
Разом з тим, матеріали справи не містять аналізу конкретних обставин здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а також жодних доказів, які свідчили б про безтоварність таких операцій.
Таким чином, не можуть бути єдиним та безумовним свідченням правомірності висновків податкового органу результати автоматизованого співставлення податкових зобов`язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС України.
Суд зазначає що відповідно до вимог ст. 71 ПК України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.
А функціями податкового органу, відповідно до положень ст. 61 ПК України є контроль правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. 
Окрім того, під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства. Аналогічні висновки містяться і в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2012 року у справі № 21-421а11 та від 22 вересня 2015 року у справі № 810/5645/14 та в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 826/6280/13-а, адміністративне провадження № К/9901/2848/18, від 06 березня 2018 року у справі № 2а-9375/11/1370 (адміністративне провадження № К/9901/5919/18) та від 13 березня 2018 року у справі №826/13582/13-а (адміністративне провадження № К/9901/19905/18).
Частиною першою статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі – КПК України).
У частині першій статті 23 КПК України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Водночас, слід зазначити, що відповідачем не надано жодного вироку суду по контрагентам позивача та не наведено належних доказів, які б вказували на фіктивність підприємств та їх установчих, первинних документів. 
На запит суду щодо наявності вироку по кримінальному провадженню №3201610011000096 від 28.03.2016 року щодо ТОВ «Бліс Компані» від слідчого управління Офісу великих платників податків ДФС надійшов лист №1718/9/28-97-03-06-06 від 26.10.2020 року (т.4 а.с.129)? в якому зазначено, що вказане кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212 КК України – закрито 28.12.2019 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
Колегія суддів зазначає , що ні на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, ні станом на час розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанції, інформація стосовно винесення вироків щодо посадових осіб вказаних вище контрагентів позивача відсутня.
 Факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є ще беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.
 Аналогічні правові висновки містяться і в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2012 року у справі № 21-421а11 та від 22 вересня 2015 року у справі № 810/5645/14 та в постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 2а-9375/11/1370, від 13 березня 2018 року у справі № 826/13582/13-а, від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17.
 Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції, що матеріали досудового розслідування за вказаними в акті перевірки кримінальними провадженнями не можуть бути враховані як беззаперечний доказ фіктивності господарських операцій.
 Аналогічний правовий висновок містяться в постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі справа №822/1386/18.
Крім того, будь-яких інших даних, які б свідчили про порушення з боку позивача в акті перевірки відсутні.
Щодо посилань відповідача на ненадання сертифікатів відповідності суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 30.08.2019 по справі №804/17176/14, відхиляючи доводи скаржника - контролюючого органу, зазначено, що сертифікати якості придбаного товару не є первинними бухгалтерськими документами, що підтверджують реальність здійснення господарської операції, а лише свідчать про якість товару та не є обов`язковими при формуванні платником податку витрат та податкових зобов`язань, податкового кредиту з податку на додану вартість. Відсутність таких документів не позбавляє позивача права на формування витрат та податкового кредиту за наявності належно оформленої податкової накладної, виданої покупцю продавцем товару та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановленому податковим законодавством порядку.
Такого ж змісту позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №805/528/17-а, в якій зазначено, що колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік та не містить відомостей про господарську операцію, ненадання позивачем у спірних правовідносинах сертифікатів якості товару не є доказом наявності складу податкового правопорушення.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі №804/16486/15 (№ К/9901 /4951/17).
Стосовно відсутності в базі даних ДПС відомостей відносно товариств по ланцюгу постачання слід зазначити, що в Україні діє принцип індивідуальної відповідальності особи. Статтею 61 Конституції України та практикою Європейського суду з прав людини регламентовано принцип індивідуальної відповідальності і жодною нормою чинного законодавства не визначено прямої залежності між правомірністю формування платником податків показників його податкової звітності та діями його контрагента та/або відповідних посадових осіб, а отже для формування показників податкової звітності необхідним є лише встановлення факту здійснення господарської операції та підтвердження її відповідними первинними бухгалтерськими документами.
Крім того, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними (Постанови Верховного суду від 10 вересня 2018 року справа № 826/8016/13-а,адміністративне провадження № К/9901/4058/18, від 10 вересня 2018 року справа № 826/25442/15, адміністративне провадження № К/9901/24925/18, від 11 вересня 2018 року у справі № 810/2677/17, адміністративне провадження № К/9901/47242/18 та ін.).
Подальша діяльність контрагентів, наявність у них коштів, подальша доля товару, наявність складських приміщень, працівників, не стосується підприємства позивача після виконання сторонами угоди постачання. З урахуванням викладеного, твердження відповідача суд вважає безпідставним, оскільки факт постачання та реальності здійснення господарських операцій підтверджений первинними документами наданими позивачем як під час перевірки, так і до матеріалів справи. 
У зв`язку з цим дії платника, результатом яких є отримання економічної вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.
Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".
Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.
Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.
Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону     щодо формування податкового кредиту та інших податкових зобов`язань, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача.
Така позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року
у справі №808/4054/14 та від 03 квітня 2020 року у справі №160/4200/19.
Верховний Суд в постанові від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17 (адміністративне провадження № К/9901/1349/170, зазначив, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства. Більш того, стосовно підприємств «по ланцюгу постачання». 
Суд зазначає, що підставою для донарахування платнику податку грошових зобов`язань може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України", якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, ЄСПЛ чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.
Оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку, то у разі підтвердження факту отримання послуг (товару), платник не може відповідати за порушення, допущені виконавцем, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи (постанови Верховного Суду від 20 лютого 2018 року по справі №813/4931/13-а, від 06.02.2018 по справі №802/4940/14).
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.
Втім відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку або можливої фіктивності його безпосередніх контрагентів (вироків по кримінальній справі щодо контрагентів позивача, в якому досліджувались господарські операції позивача вищенаведеними контрагентами , не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект або інших відомостей, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення угод з метою, що порушує публічний порядок.
Подальша діяльність контрагентів, наявність у них коштів, подальша доля товару, наявність складських приміщень, працівників, не стосується підприємства позивача після виконання сторонами угоди постачання. З урахуванням викладеного, твердження відповідача суд вважає безпідставним, оскільки факт постачання та реальності здійснення господарських операцій підтверджений первинними документами наданими позивачем як під час перевірки, так і до матеріалів справи. 
У зв`язку з цим дії платника, результатом яких є отримання економічної вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.
Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.      Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".
Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.
Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.
Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону     щодо формування податкового кредиту та інших податкових зобов`язань, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача.
Така позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року у справі №808/4054/14 та від 03 квітня 2020 року у справі №160/4200/19.
Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги  про  відсутність  у контрагентів  позивача  необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних,  транспортних,  інших виробничих ресурсів,  відсутність  за юридичною адресою на момент звірки не свідчить про безтоварність угод поставки з  позивачем.  В межах перевірки  позивача  відповідачем має досліджуватись можливість залучення постачальниками  позивача  матеріально-технічних, майнових, трудових та виробничих ресурсів шляхом укладення цивільно-правових угод або іншій не забороненій законом формі у період поставок ТМЦ. Право на віднесення сум до складу валових витрат при нарахуванні податку на прибуток та право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту виникають у разі здійснення господарських операцій, підтверджених відповідними розрахунковими платіжними та інші первинними документи, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 №820/4648/13-а.
відсутність у контрагента матеріальних, виробничих, трудових та інших ресурсів не впливає на реальність господарських операцій, оскільки такий контрагент має право залучити відповідні ресурси на підставі цивільно-правових угод (постанови Верховного Суду у справах № 820/4648/13-а, № 826/1398/14).
Зокрема Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 820/4648/13-а зазначив, що твердження податкового органу про відсутність у контрагентів позивача необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, відсутність за юридичною адресою на момент звірки не свідчить про безтоварність угод.
Порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року (справи № 813/7081/14, № 814/120/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 813/4079/15), від 04 квітня 2020 року (справа №160/93/19) від 04 червня 2020 року (№340/422/19) та підтримується у рішеннях Європейського Суду з прав людини, в тому числі, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку, а також сплачувати пеню. На думку Європейського Суду з прав людини, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.
Сама по собі наявність або відсутність у контрагентів окремих документів, транспортних засобів, нерухомості, земельних ділянок, певної кількості персоналу, не є вичерпними ознаками нереальності вчинених господарських операцій, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю. Укладення договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки, а податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів (робіт, послуг) постачальником.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 січня 2018 року у справі №820/4648/13-а, від 30 січня 2018 року у справі № 2а/1770/3360/12, від 19 червня 2018 року у справі №826/7704/16, від 20 березня 2020 року у справі №520/399/19, яка полягає у тому, що на реальність господарських операцій жодним чином не впливає наявність у контрагента платника податку виробничих, трудових та інших ресурсів, оскільки останній має право їх залучати на підставі цивільно-правових угод.
Наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад. 
Зокрема, Верховний Суд у своїй постанові від 20.03.2018 по справі № 805/10886/13-а (провадження № К/9901/1424/18) зазначає, що за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право та повинні звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність, а не класти власний висновок в основу податкового правопорушення та визначати на цій підставі грошове зобов`язання.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність винесених податкових повідомлень- рішень належним чином в суді не довів, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення – рішення  підлягають скасуванню, а позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права,  зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано  в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі “Ґарсія Руіз проти Іспанії” (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені в суді першої інстанції та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 по справі № 520/2241/2020  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		З.Г. Подобайло	
Судді	   	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  29.06.2021 року