ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 р. 	Справа № 480/7679/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2021, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, м. Суми, по справі № 480/7679/20
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1 (військова частина польова пошта НОМЕР_2 )                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , в якій просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2015 та 2016 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані 17 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2015 та 2016 роки.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 12.03.2015 по 23.05.2016 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_3 , брав участь в антитерористичній операції на території Донецької, Луганської областей у 2015 році та отримав статус учасника бойових дій, проте, всупереч норм чинного законодавства та висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.05.2019 року у справі № 620/4218/18, по закінченню терміну служби відповідач не провів із ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Звертає увагу на те, що дата отримання ним посвідчення (26.10.2018 року) є лише датою його вручення, а не датою набуття ним статусу учасника бойових дій. 
Відповідно до мобілізаційного розпорядження Генерального штабу Збройних Сил України від 18.03.2014 № 322/1/02040КП з 22.03.2014 умовне найменування Військової частини НОМЕР_1 змінено на Військову частину - польова пошта НОМЕР_2 , а з 30.06.2017 відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26.04.2017 № Д-322/1/5дск умовне найменування Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 анульовано та змінено на Військову частину НОМЕР_1 (далі по тексту - відповідач).
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 по справі № 480/7679/20, прийнятому в порядку спрощеного провадження без виклику сторін,  у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (Військової частини польова пошта НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – відмовлено.
Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необгрунтованість судового рішення, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 по справі № 480/7679/20, задовольнити його позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на отримання статусу учасника бойових дій у 2015 році та, як наслідок набуття права грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій на території Донецької та Луганської областей за період з 2015 року по 2016 рік, що не враховано судом першої інстанції. Стверджує, що видача посвідчення учасника бойових дій 16.06.2016 року є лише датою його вручення та не спростовує його перебування в зоні АТО до 10.10.2015 року, що підтверджено відповідною довідкою про безпосередню участь в антитерористичній операції. Наводячи приписи постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 413 “Про затвердження Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення” вважає, що саме 10.11.2015 року відповідна комісія зобов`язана була прийняти рішення про встановлення йому статусу учасника бойових дій.
В надісланому до суду письмовому відзиві відповідач заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Посилаючись на те, що статус учасника бойових дій позивач встановленим порядком отримав після звільнення з лав Збройних Сил України та виключення зі списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , тобто не під час проходження військової служби у військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 , стверджує, що і права на отримання додаткової відпустки (відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") за період проходження служби в військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 він не набув, внаслідок чого не має права на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 та 2016 роки.
Посилання апелянта на набуття ним статусу учасника бойових дій 10.10.2015 вважає хибними, адже, крім того, що моментом набуття статусу учасника бойових дій є отримання посвідчення учасника бойових дій, тобто 16.06.2016, позивач у своїх доводах використовує Порядок не в тій редакції, яка була чинна на момент отримання ним статусу учасника бойових дій.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України  суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині польова пошта НОМЕР_2 (в подальшому назву змінено на військова частина НОМЕР_1 ) у період з 12.03.2015 по 23.05.2016, що підтверджується довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 16.09.2015 № 1211 (а.с. 7) та визнається сторонами по справі.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.11.2020 № 341 на судовий запит надано інформацію про те, що відповідно до рішення комісії Харківського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби (протокол № 8 від 10.06.2016) громадянину ОСОБА_1 за участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України було встановлено статус учасника бойових дій та видано відповідне посвідчення від 16.06.2016 серії НОМЕР_4 (а.с. 24,25).
У зв`язку з втратою зазначеного посвідчення, громадянину ОСОБА_1 згідно рішення комісії Харківського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (протокол № 13 від 16.10.2018) було видано дублікат посвідчення учасника бойових дій від 26.10.2018 серії НОМЕР_5 (а.с. 5, 24, 26).
Згідно з довідкою Військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 12.01.2016 № 57 про безпосередню участь в антитерористичній операції ОСОБА_1 у період з 10.09.2015 по 05.11.2015 та з 20.11.2015 по 17.12.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 8).
На підставі Указу Президента України № 115/2016 від 25.03.2016 та наказу командира Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.05.2016 № 118 солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "є" (призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 23.05.2016 виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення, а з котлового - з 24.05.2016 та направлено на військовий облік до Роменського ОМВК Сумської області.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані дні додаткові відпустки, як учасника бойових дій під час звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 на час звільнення з військової служби у запас статусу учасника бойових дій та, як наслідок, права на одержання у 2015-2016 роках додаткової відпустки, що виключає виникнення обов`язку у відповідача на момент звільнення позивача зі служби нарахувати та виплатити останньому компенсацію за невикористані дні цієї додаткової відпустки. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Спірним у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (17 календарних днів), як учаснику бойових дій за період 2015, 2016 роки.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За визначенням частини першої  статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі по тексту – Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначено Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 № 3551-XII (далі по тексту – Закон № 3551-XII).
Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
В силу приписів ч. 8 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” № 2011-ХІІ (далі по тексту – Закон № 2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР “Про відпустки” (далі – Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до  Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917–1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
На виконання абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Отже, вищенаведеними нормами права передбачено право учасника бойових дій під час проходження військової служби на отримання додаткової відпустки та на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у разі звільнення зі служби. 
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що обов`язковою умовою для набуття військовослужбовцем права на додаткову відпустку є наявність у такої особи статусу учасника бойових дій саме під час проходження військової служби.
Статтею 5 Закону №3551-XII визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (далі по тексту – Порядок 413), яким визначено процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, та категорії таких осіб.
У відповідності до абз.3, 4, п.6 Порядку № 413, особам, зазначеним в абзаці другому  пункту 2 цього Порядку, які брали участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій після закінчення 30 календарних днів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з  додатком 4  та документи, передбачені  пунктом 4  цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій.
Комісії вивчають документи, у разі потреби заслуховують пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків та в місячний строк із дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій. За відсутності підстав комісії повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій з метою подальшого доопрацювання.
Згідно з п. 9 Порядку № 413, посвідчення учасника бойових дій і відповідний нагрудний знак видаються особам, зазначеним в  абзацах другому  і  третьому  пункту 2 цього Порядку, - Мін`юстом, органами Міноборони, МВС, Національною поліцією, Національною гвардією, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Офісом Генерального прокурора, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС;
Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що особа набуває статусу учасника бойових дій з моменту прийняття відповідною комісією рішення про надання статусу учасника бойових дій та видачі цій особі посвідчення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.09.2020 року у справі № 486/600/16-а, який в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції.
Рішенням комісії Харківського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби (протокол № 8 від 10.06.2016) громадянину ОСОБА_1 за участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України було встановлено статус учасника бойових дій та видано відповідне посвідчення від 16.06.2016 серії НОМЕР_4 , що підтверджується листом Харківського обласного військового комісаріату від 30.11.2020 № 341 та сторонами не заперечується.
Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що статус учасника бойових дій ОСОБА_1 набув лише 10.06.2016 року, в той час як проходження військової служби позивачем відбувалося з 18.02.2015 року по 23.05.2016 року (23.05.2016 виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення, а з котлового - з 24.05.2016 ), що свідчить про те, що статус учасника бойових дій ОСОБА_1 отримав майже через місяць після звільнення з військової служби.
З огляду на те, що під час проходження служби та на момент звільнення з військової служби в запас у травні 2016 року позивач ще не набув статусу учасника бойових дій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про ненабуття ОСОБА_1 права на отримання додаткової відпустки під час проходження військової служби, що і зумовило правомірну відмову відповідача щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні такої додаткової відпустки.
Доводи апелянта про набуття ним статусу учасника бойових дій 10.11.2015 року внаслідок закінчення 30-ти денного терміну перебування у зоні АТО із посиланням на пункти 2-1, 6 Порядку № 413, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що періоди безпосередньої участі в антитерористичній операції, які підтверджені відповідними довідками військової частини, є лише підставами для надання особі відповідного статусу, в той час як пункт 6 Порядку № 413 визначає можливість надання особі статус учасника бойових дій лише за відповідним рішенням комісії.
Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що колегія суддів не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 по справі № 480/7679/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Л.В. Любчич    С.П. Жигилій