П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/10156/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.
                         при секретарі:               Шатан В.О.  
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
          У жовтні 2020р. ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України  в Одеській області  за №292000 від 7.09.2020р. про скасування дозволу на імміграцію в України, видане громадянці Р. Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
          В обґрунтування своїх вимог позивачкою зазначено, що вона є громадянкою Республіки Молдова і 17 років постійно проживає на території України на законних підставах.
В 2005р. ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 номер 2039/05 від 11.08.2005р., терміном дії - безстроково.
В 2018р. позивачка звернулась із заявою до Овідіопольського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області для отримання посвідки нового зразка.
Однак, 7.09.2020р. ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення за №292000 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.
Позивачка вважає такі дії міграційного служби протиправними та незаконними, оскільки ОСОБА_1 протягом 17 років постійно проживає на території України, має сім`ю та неповнолітню дитину.
Посилаючись на вказані обставини просила позов задовольнити.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2021р. адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України  в Одеській області за №292000 від 7.09.2020р. про скасування дозволу на імміграцію в України, видане громадянці Р. Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. 
Зобов`язано ГУ ДМС України  в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 номер НОМЕР_2 /05 від 11.08.2005р. громадянці Р. Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМС України в Одеській області на користь громадянки Р. Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі 1681,6грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000грн..
В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення, оскільки при вирішенні питання про надання останній дозволу на імміграцію в Україні та при оформленні посвідки на постійне проживання в Україні жодних недоліків у поданих документах та недостовірних відомостей в них уповноваженим органом встановлено не було, доказів протилежного суду надано не було, а тому наявні законні підстави для скасування оскаржуваного рішення.
Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Молдова, що підтверджується паспортом НОМЕР_3 від 30.07.2020р..
20.09.2003р. між громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження – НОМЕР_4 від 20.09.2003р. (а.с.15).
18.05.2005р. ОСОБА_1 звернулася із заявою до ВПР та МР Овідіопольського РВ УМВС України в Одеській області про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку із укладенням шлюбу з громадянином України (а.с.40,42).
11.08.2005р. ОСОБА_1 була документована посвідкою серії НОМЕР_5 на постійне проживання в Україні. Термін дії – безстроково (а.с.63).
5.07.2018р. ОСОБА_1 звернулася із заявою до Овідіопольського РВ ГУ ДМС України в Одеській області про обмін посвідки у зв`язку із досягненням 25-річного віку (а.с.64-67).
7.09.2020р. начальником ГУ ДМС України в Одеській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Р. Молдова ОСОБА_4 , оскільки згідно п.1 ч.3 ст.4 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію в Україну надається особам, які понад два роки перебувають в шлюбі з громадянином України. Тобто, на момент подачі документів для отримання дозволу на імміграцію з часу укладення шлюбу з громадянином України не минуло двох років, що вимагає п.1 ч.3 ст.4 ЗУ «Про імміграцію» (а.с.82-84).
На підставі вказаного висновку, 7.09.2020р. ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення за №292000 (а.с.85) про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Р.Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погодившись із вказаними рішеннями та діями відповідачів, позивачка звернулася в суд із відповідним позовом.
Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваних дій та рішень відповідача, з урахування підстав, за якими позивачка пов`язує їх протиправність та скасування, судова колегія виходить з наступного.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ч.1  ст.3 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
У відповідності до ч.1  ст.4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства можуть згідно ЗУ «Про імміграцію»  іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За правилами ч.1  ст.5 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій  статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.
Відповідно до  ст.4 ЗУ «Про імміграцію»,  дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється КМУ у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.
Умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені  ст.9 ЗУ «Про імміграцію».
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.
Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у п.6 ч.2 ст.4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Аналізуючи вказане, судова колегія зазначає, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим  постановою КМУ за №1983 від 26.12.2002р. (надалі - Порядок №1983).
У відповідності до пп.2 п.2 цього Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.
Приписами п.12 Порядку №1983 визначено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Положеннями п.14 Порядку №1983 встановлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у п.12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених  ст.10 ЗУ «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.
У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абз.2 п.14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п.16 Порядку).
За правилами п.19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.
Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.
Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме із матеріалів особової справи гр. Р. Молдови ОСОБА_5 , ВГІРФО УМВСУ в Одеській області при прийнятті рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив, що підтверджується наявним в матеріалах справи висновком від 11.08.2005р., на підставі якого в подальшому позивачці було оформлено і видано посвідку серії НОМЕР_5 від 11.08.2005р., доказів протилежного суду не надано.
Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені     приписами ст.12 ЗУ «Про імміграцію», а саме, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Як вбачається із оскаржуваного рішення ГУ ДМС в Одеській області за №292000 від 7.09.2020р., що вказане рішення прийнято відповідачем у зв`язку із встановленням факту про те, що на момент подачі документів для отримання дозволу на імміграцію з часу укладення шлюбу з громадянином України не минуло двох років, як того вимагає п.1 ч.3 ст.4 ЗУ «Про імміграцію».
Проте, судова колегія зазначає, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО УМВСУ в Одеській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачкою документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв`язку із чим позивачку було документовано посвідкою на постійне проживання.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що допущення міграційними органами ймовірних помилок при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію за відсутності у цьому вини позивачки не є визначеною  ЗУ «Про імміграцію»  та іншими законами України підставою для скасування такого дозволу.
Окрім того, у відповідності до п.21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.
Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до     ст.3 ЗУ «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.
Разом з тим, відповідачем не надано суду доказів наявності подання яке, згідно з Порядком №1983 є підставою для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію.
Окрім того, вирішуючи спір, судова колегія враховує, що скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини. Проте, дані обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Апеляційний суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріпляє у собі право на повагу до приватного і сімейного життя. Так, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні по справі «Ахмедов проти Азербайджану» від 30.01.2020 ЄСПЛ вказав, що поняття «приватне життя» в сенсі статті 8 Конвенції є широким поняттям, яке охоплює різні аспекти фізичної та соціальної ідентичності (див. Дженовезе проти Мальти, § 30, 11 жовтня 2011 року та Рамадан Ст. Мальта, § 62, 21 червня 2016 року). Хоча право на громадянство як таке не гарантується Конвенцією або протоколами до неї, не можна виключати, що свавільне позбавлення громадянства при певних обставинах є порушенням статті 8 Конвенції, оскільки наслідки такої відмови мають вплив на приватне життя окремих осіб (див. Карасьов проти Фінляндії, 31414/96, ЄСПЛ 1999-II; в Дженовезе, згадане вище, § 30; і K2 проти Сполученого Королівства, 42387/13, § 49, 7 лютого 2017 року).
Таким чином, застосовуючи принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, судова колегія дійшла висновку про наявність порушення ст.8 Конвенції стосовно заявника, оскільки спірне рішення має вплив на приватне життя позивача та його родини, а також створює значні негативні наслідки для здійснення прав позивачем у його повсякденному житті.
На переконання апеляційного суду, органами міграційної служби України не дотримано принципу пропорційності, балансу між несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення, що призводить для настання несприятливих та без перебільшення катастрофічних наслідків для позивача та його усталеного життя.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог громадянки Р. Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Що стосується стягнення із міграційної служби судових витрат на правничу допомогу в сумі 12 000грн., то судова колегія виходить з наступного.
Приписами ст.134 КАС України  визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;    4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналізуючи вищезазначене, судова колегія зазначає, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 ст.134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:    1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспівмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі  ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (п.80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (п.95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається із матеріалів справи, що представником ОСОБА_1 заявлені вимоги про відшкодування витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката.
В даному випадку, предмет спору у справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.
Отже, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та ціною позову.
Поряд з цим, вирішуючи питання щодо розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню позивачу, судова колегія зазначає, що наведені докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
На підставі наведеного у сукупності, враховуючи те, що дана справа віднесена до справ незначної складності, з огляду на те, що в даному випадку позивачем оскаржувалось рішення міграційної служби про скасування дозволу на імміграцію в Україні, то апеляційний суд приходить до висновку, що співмірними витратами на послуги адвоката під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції є 2 000грн.. 
Враховуючи зазначене та критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені ч.5 ст.134 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 2 000грн..
В доводах апеляційної скарги апелянт посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311, 315, 316, 322 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – залишити без задоволення.
          Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2021р. – залишити без задоволення.
          Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м.Одеса, вул.Преображенська, 44, код ЄДРПОУ 37811384) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000грн..          
          Постанова суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.                                                                          
                                                            Повний текст судового рішення виготовлено 20 травня 2021р.

                    Головуючий:                                                                      Ю.М. Градовський                                                                           

                    Судді:                                                                                   А.В. Крусян                    

                                                                                                       О.В. Яковлєв