ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

24 червня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/142/21 
Номер провадження 22-ц/816/832/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Левченко Т. А. 
сторони:
позивач – АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»
на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 березня 2021 року, в складі судді Онайка Р.А., ухвалене у  м. Суми, 

                                                         в с т а н о в и в:  

06 січня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 червня 2011 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором, станом на 02 листопада 2020 року виникла заборгованість у розмірі 17757,09 грн, з яких: 13998,93 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3758,16 грн – заборгованість за простроченими відсотками, яку банк просив стягнути на свою користь, а також 2102 грн судових витрат.
Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24 червня 2011 року в розмірі 13998,93 грн, витрати по справі у розмірі 1657,13 грн, а всього 15656,06 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Доводить, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитними коштами є сплата відсотків. Вказує, що при укладенні кредитного договору процентна ставка – 36% річних була визначена у підписаній відповідачем анкеті-заяві та довідці про умови кредитування, яка є складовою частиною кредитного договору, тому суд безпідставно відмовив у їх стягненні. Вважає доведеним позивачем факт узгодження з позичальником процентної ставки у розмірі 36% на рік, а тому відмова у задоволенні вимог про стягнення процентів є порушенням ст.ст. 1048, 1054 ЦК України. Зазначає, що відповідач не звертався до банку із заявами про розірвання договору, протягом тривалого часу користувався кредитною карткою та частково погашав заборгованість, а отже погодився з умовами кредитування та прийняв їх.  
В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач до апеляційного суду не направив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову 17757,09 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24 червня 2011 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 78).
Друкованим текстом анкети-заяви передбачено, зокрема, наступне – «Я згоден (-на) з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився (-лась) і згоден из Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.
У анкеті-заяві зазначений тип платіжної картки – кредитка «Універсальна», сума бажаного кредитного ліміту – 500 грн, однак не визначено розмір процентної ставки, термін дії, або інші умови кредитування.
Згідно з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 24 червня 2011 року, з умовами якої відповідач погодився, про  що свідчить його особистий підпис на вказаній довідці, зазначено тип картки – Visa Classic, тип кредитної лінії – відновлювальна, пільговий період (нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01 % річних) – 30 днів по кожній витраті, базова відсоткова  ставка – 3,0 % на місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік), розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 79). 
До кредитного договору банк додав Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які відповідачем не підписані (а.с. 80-104).
Відповідно до довідки банку ОСОБА_1 згідно з вказаним кредитним договором було видано кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 24.06.2011, термін дії 03/15; № НОМЕР_2 , дата відкриття 21.05.2014, термін дії 03/18; № НОМЕР_3 , дата відкриття 26.11.2016, термін дії 10/18; № НОМЕР_4 , дата відкриття 10.05.2017, термін дії 03/21; № НОМЕР_5 , дата відкриття 22.05.2018, термін дії 03/22; № НОМЕР_6 , дата відкриття 01.07.2019, термін дії 01/23; № НОМЕР_7 , дата відкриття 01.04.2019, термін дії 02/23; № НОМЕР_8 , дата відкриття 27.06.2019, термін дії 05/23; № НОМЕР_9 , дата відкриття 15.01.2020, термін дії 08/23 (а.с. 77).
Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , кредитний ліміт неодноразово змінювався і остаточно було збільшено до 18000 грн (а.с. 76).
Із виписки за картковими рахунками ОСОБА_1 вбачається, що він фактично користувався встановленим кредитним лімітом, постійно здійснювалося автоматичне списання коштів на погашення заборгованості по карті (а.с. 8-59).
Згідно з розрахунком позивача, станом на 02 листопада 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором складає 17757,09 грн., з яких: 13998,93 грн – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту; 13998,93 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 3758,16 грн – заборгованість за простроченим відсотками; 0,00 грн – заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно з ст.625; 0,00 грн – пеня; 0,00 – комісія. (а.с. 60-75). 
Відмовляючи позивачу у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивачем не було доведено належними та допустимими доказами досягнення між сторонами у справі домовленості у належній формі, передбаченій законодавством, щодо істотних умов такого договору, а саме, у письмовій формі не узгоджено розміру відсотків за користування кредитом, оскільки анкета-заява не містить даних щодо домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку, не підписані відповідачем, із з огляду на їх мінливий характер не можуть вважатися складовою цього кредитного договору. При цьому зазначив, що на час укладення договору діяла відсоткова ставка 3 % на місяць, а з вересня 2014 року банк почав збільшувати відсоткову ставку в односторонньому порядку.  
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції щодо відмови позивачу у стягненні відсотків узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону. 
Підставами позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, та стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсоткам за користування кредитними коштами, визначених відповідно до вказаних Умов та правил, а також Тарифів банку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України йдеться про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Як передбачено ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 червня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору, та суду була надана підписана ОСОБА_1 . Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 24 червня 2011 року.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (розміщені на офіційному сайті: https://privatbank.ua), що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Також, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період: з часу виникнення спірних правовідносин (24 червня 2011 року), до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06 січня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», підписаною відповідачем, базова процентна ставка в місяць по даному типу карти на час укладення кредитного договору складала 3 %.  
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка стосовно використання кредитних коштів змінювалась банком, зокрема, у період з 01 квітня 2015 року по 25 листопада 2016 року відповідачу нараховувались проценти у розмірі 43,2% річних (3,6% на місяць), у період з 26 листопада 2016 року по 31 липня 2020 року – 42% річних (3,5% на місяць), з 01 серпня 2020 року по 30 вересня 2020 року – 40,8% річних (3,4% на місяць).
У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як вбачається із заяви від 24 червня 2011 року та довідки про умови кредитування, сторони погодили розмір процентної ставки на момент укладення кредитного договору на рівні 36 % річних (3% на місяць). Належних та допустимих доказів  на підтвердження того, що з відповідачем було погоджено підвищення процентної ставки до 34,8%  та  43,2% річних АТ КБ «ПриватБанк», всупереч положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, суду не надало. 
Крім того вбачається, що в період, коли банк почав застосовувати підвищені процентні ставки, діяла редакція ст. 1056-1 ЦК України, частина 3 якої передбачала, що встановлений   договором розмір фіксованої процентної ставки  не  може  бути  збільшено  банком  в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в  односторонньому  порядку  є нікчемною.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 3 ст. 12,  ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.   
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, банк надав суду розрахунок заборгованості, в якому розмір заборгованості за процентами за період з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2020 року обрахований, виходячи з підвищених  процентних ставок, які в установленому законом порядку з відповідачем не були погоджені. 
Розрахунку заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, виходячи з базової процентної ставки 3% на місяць (36% річних), погодженої сторонами, позивачем місцевому суду не надано. 
Відтак, розрахунок нарахованих відповідачу відсотків, не можна вважати правильним.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на доказування суми заборгованості для її відшкодування з іншої сторони, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду без відповідних дій з боку сторони з приводу необхідності надання чи збирання певних засобів доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості по відсотках, оскільки тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладено саме на позивача, який не надав  місцевому суду розрахунку заборгованості за процентами, виходячи з узгодженої сторонами базової процентної ставки 36% річних (3% на місяць). 
Відтак, відсутні підстави для стягнення заборгованості за процентами у заявлених позивачем розмірах та порядку нарахування. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом з підстав, наведених вище, і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду в цій частині.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині – без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд   
                                                п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 березня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                        О.Ю.Кононенко

Судді:                                                                                                     В.І. Криворотенко 

                                                                                                                  Т.А. Левченко